Елизабет Сайферт
Докторът си избира съпруга

Превод от английски: Меглена Баждарова, 1994

chitanka.info

Глава първа

Последно помня, че видяхме широките рамена на зелената риза на Фил и края на развявания от вятъра шал на Меринел, когато високите им гъвкави фигури застанаха за минута неподвижни на хоризонта върху фона на небето, след това тръгнаха надолу по хълма и се изгубиха сред редките черни ели. Последното, което чухме, бе един вик и смях, които като че ли останаха да висят във въздуха, подобно на катурването на замръзнали кристални висулки.

Казвам се Лоурънс Питър Уитли, доктор по медицина. Интернист съм в клиниката на Бери и Чапъл, наричана „малката клиника Майо на Запада“, обичам работата си, обичам планините и обичам приятелите си.

Първо място сред последните заема колегата ми, Филип Скоулс. Той е с една година по-млад от мен, по-симпатичен и много по-предприемчив. Хирург е, което му придава по-голямо обаяние; специалността му е акушерство и гинекология и той доста се е усъвършенствал в нея. Красивото му лице, дълбокият му глас и изтънчените му обноски допринасят за успехите му в обществото.

Когато дойде при нас, момичетата в града моментално се ориентираха и признаха достойнствата му — като казвам „момичетата“ имам предвид всички женски същества на възраст между петнайсет и петдесет години, като допускам леки отклонения и в двете посоки на възрастовите граници. От своя страна Фил се привърза към нас като патицата към водата; изключително добре пасна на болничната обстановка, незабавно се включи активно в малката ни театрална трупа, обичаше същите видове спорт като нас — риболова в плитка вода и скиорството през зимата. Бе еднакво добър във всички свои начинания. Беше едър мъж, с тъмночервена коса и сериозни кафяви очи.

Фил до такава степен се различава от мен, че предполагам дружбата ни е загадка за някои, но се сприятелихме още от първата ни среща. Живеехме в един ергенски апартамент близо до болницата и заедно ходехме на професионални и обществени визитации и гости. Бях определен за негов кум на сватбата му с Меринел Лоуи…

Мисля, че която и история да искам да разкажа, все ще трябва да започна от онази зима, в която Фил планираше да се ожени за Меринел. Уикендът точно преди сватбата им всички заедно отидохме до Маккорд, за да покараме ски.

Болницата така се опитва да урежда нещата, че всеки член на персонала поне един път месечно да има свободен уикенд, Фил и аз бяхме издействали да вземем нашите по едно и също време. Аз съм интернист, а Фил е хирург, но се намери кой да ни замести и двамата, така че заклинахме заедно.

Обичаме да наричаме Маккорд „Слънчевата долина на бедняка“. И, както също обичаме да казваме, тя предоставя много повече удоволствия и развлечения. Мястото е страхотно — има езеро, хубава странноприемница, възможности за разходки с лодки и риболов през лятото, отлични условия за ски през зимата. През лятото човек може да отиде дотам за пет часа с кола. Но през зимата трябва да се вземе самолет. Не е трудно за някои от нас да стигнат до горе със собствените си частни самолети или други летателни апарати. Понякога и самолетът „Импайър“ спира заради двама-трима пътници. Така отидохме там с Фил в петък вечерта. Естествено, частните пилоти предпочитат да взимат дами за свои пътници. Но, всеки намерил един или друг начин, цялата тайфа се събра в странноприемницата — бяхме около петнайсет човека, главно малката театрална група. Първата вечер я прекарахме около огъня в голямото фоайе, като смазвахме ските си и разговаряхме. Пийнахме по едно–две, подхвърлихме си по някоя и друга груба шега и си разменихме по някоя и друга целувка. Точно както би се държала всяка друга подобна на нашата група. И Мин беше там.

На следващата сутрин заваля сняг, но около десет часа спря да вали и точно след обяда Фил и Меринел излязоха заедно. Всички сметнахме това за напълно естествена за тях постъпка и никой не ги последва. Но по-късно научих подробностите от Фил.

Меринел бе нервна предната вечер и на обяд направо се държа грозно, но всички решихме, че това се дължи на обичайната булчинска паника и не обърнахме внимание на лошото й държане. В опита си да се извини на Мин, Фил бе казал, че е помислил същото — той е доста разбрано момче. Един лекар трябва да се научи да разбира всичко, естествено, но Фил притежаваше специална дарба в тази насока. Рядко се намира човек, който така ясно да разчита мислите на другите хора, така пълно да разбира поведението им в дадени моменти и това, съчетано с искрената обич към всички хора, която Фил притежаваше, бе истински дар божи.

Така че, когато Меринел спря, за да поеме дъх и използва тази възможност, за да му направи скандал, не мисля, че той я възприе твърде сериозно. Макар от пръв поглед да бе очевидно, че е натрупала някои неща срещу него и се е напушила, навивайки се да му вдигне скандал.

Първо му каза:

— Както знаеш, аз съм толкова съвременна, колкото и всяка следваща твоя мадама — като гласът й ясно се открои в снега на фона на синьото небе, изкатери се по хълма нагоре, слезе по склона надолу и отекна наоколо. Що се отнася до тях двамата, светът в този момент беше само техен.

Меринел потупа жълтите си ръкавици една в друга, свали ги и отново си ги сложи, като избягваше да погледне Фил. Той се облегна на едно дърво и й запали цигара.

— Разбирам — продължи тя, — че целувката се е превърнала в нещо толкова обичайно, че единствената опасност, която се крие в нея, е евентуалното наличие на някой и друг бацил. Но така също има целувки и целувки. И може случайно да знаеш, че имам претенции да съм първа в опитите ти в това направление, Фил.

Той й подаде цигарата и отново се облегна на дървото.

— Знам, че харесваш Мин Брейди — продължи да говори тя, без да прекъсва. — И аз не съм единствената, която размишлява по въпроса до каква степен точно я харесваш. Всеки, който те е видял как я поздрави снощи, сигурно си е помислил, че тя е бъдещата ти съпруга. Та то си бе истинска прегръдка, д-р Скоулс! Но ти се правиш, че не разбираш, нали?

Мин бе долетяла с Уоли Сандърс, спортен репортер от вестника й и Джони Клинг, които бе собственик на самолета. Бяха дошли с шейна през полето, като пристигнаха в покритата със снежни висулки странноприемница по тъмно. Мин бе влязла във фоайето с покрита от снежинки красива кестенява коса, а бузите й се бяха зачервили като ябълки и се бе подхлъзнала върху снежна топка, задържала се на тока на обувката й. Протегнатата ръка на Фил бе успяла да предотврати лошо падане и той наистина я бе целунал доста възторжено. Но никой от нас не си помисли нищо лошо, дори и аз.

Но в случая на Меринел това нещо се бе задържало като натрапчива идея, която я глождеше.

— И на двамата толкова ви хареса целувката, че на мен хич не ми се иска тя да се повтори! — завърши лекцията си тя. — Можеш да приемеш това като молба или да го сметнеш за заповед — зависи кой от двата начина би бил достатъчно силен, за да привлече вниманието ти.

Фил си стоеше там и размахваше заострения край на ската си насам-натам. После погледна бавно Меринел с един от онези свои особени погледи и промълви с богатия си на нюанси глас:

— Не мислиш ли, скъпа, че може да е по-добре да си спестим заповеди от този род за следващата седмица? Искам да кажа, — той пусна цигарата си в снега и погледна малката черна дупчица, направена от нея в разтопения сняг, — искам да кажа, че това, което правиш, малко ми понамирисва на натякване. Разбираш ли?

— Не променяй темата! — извика остро Меринел.

Той вдигна глава и внимателно я погледна.

— Не сменям темата. Само ти казвам да не си мислиш, че ще търпя този тон и подобни маниери, след като сме сключили брак и със сигурност мога да ти кажа, че те никак не ми харесват и сега!

Тя ахна и остана с отворена уста. Фил за пръв път й отговаряше така, но Меринел при всички положения нямаше никакво намерение да го приеме.

— Не смей да ми говориш по този начин, Фил Скоулс! Нямам никакво намерение да ти позволя да ме унижаваш пред хората, искам да знаеш това! Да, и ако обичаш, да ме изслушаш!

— Ще те слушам само докато гласът ти стига до мен, когато си отивам — увери я той.

— Да си отидеш! — извика тя като отметна косата си с цвят на карамел от лицето си, което стана по-бяло от снега. Вдлъбнатините на бузите и на слепоочията й изглеждаха зелени. Бе една направо побесняла жена! Меринел имаше много високо мнение за себе си и не можеше да си позволи да спори по въпроса. — В коя посока ще тръгнеш? — запита ледено тя. — Аз ще тръгна в другата.

— О, за Бога! — рече Фил.

— Виж какво, не ми напомняй, че мъжете не обичат сцени. Разбира се, че не ги обичат. Особено, когато сцената е по повод на някоя тяхна постъпка, когато…

— Слушай! — процеди сурово той. — Харесвам Мин Брейди. Целунах я снощи. Е и какво от това?

— Сега ти казвам да не го правиш втори път!

— Имаш предвид пред теб.

— Нямам предвид това. Казвам то да стоиш надалеч от тази малка…

— Млъкни!

— Няма да…

— Ще го направиш или аз ще те накарам насила.

Сега вече те се гледаха яростно, очите им светеха гневно, брадичките им бяха изпъкнали напред. Ските им ги държаха на безопасно разстояние един от друг, но това не продължи дълго.

Фил пръв усети грозните звуци, които повишените им гласове възпроизвеждаха в студения чист въздух. Оттегли се и отпусна широките си плещи.

— Ние се караме, Меринел — каза той тихо.

— Знам, че се караме…

— Но не трябва да го правим, скъпа. Знаеш, че не трябва.

— Но ти… — красивите й извити вежди се бяха приближили, когато се намръщи, а това хич не й отиваше. Меринел бе от този род момичета, които имаха спокоен характер, отличаваха се главно с умението да се сдържат и почти никога не даваха емоционален израз на чувствата си, което понякога ги правеше скучни и досадни.

— Съжалявам, ако съм направил нещо, с което да предизвикам гнева ти — отвърна Фил с готовност. — А изглежда, че съм сторил доста и тази насока. Но това не е основание сега да стоим тук и да замръзваме до смърт. Вече няма да целувам Мин… — голямата му уста дяволито се изви — … с удоволствие. Така че хайде да се спуснем по пистата. Или предпочиташ да минем напряко през езерото и да се върнем оттам?

Меринел не отговори. Сложи си слънчевите очила, наведе се и си нагласи ботушите, като провери дали са добре закрепени за ските, след това потегли надолу по пътя, по който бяха тръгнали. Фил я последва на около пет-шест метра разстояние като очите му бяха замислени. Тя беше права. Мъжете не обичат сцени. Той не обичаше сцени.

Трудно е човек да продължи да се сърди, когато се намира на огряна от слънцето ски писта, но Меринел успя да задържи лошото си настроение, така че, когато се появи следваща възможност, тя се нахвърли срещу мен.

— Забелязвам, че Лари доста внимава да не споменава смъртта на Норбър!

Разбира се, аз не бях нейният тип и никога нямаше да бъда. Аз съм сериозен млад човек и имам вид на такъв. Не съм отблъскващо грозен, но и със сигурност не съм красив. Не съм досаден или глупав, но определено не вълнувам женските сърца. Меринел никога нямаше и да ме погледне втори път или пък изобщо да се сети за мен, ако не бях най-добрият приятел на Фил и тя просто нямаше начин да не ме забележи.

Фил и аз се харесвахме един друг. Живеехме заедно, работехме заедно. Тъй като бяхме двамата най-млади лекари — с изключение на лекаря, който живееше в болницата — беше съвсем естествено да обединим силите си, ако ще дори и само за да се защитим от по-възрастните мъже в групата ни.

Обменяхме идеи по въпроса как трябва да се ръководи клиниката, както и по различни други неща. Кабинетите ни бяха един до друг и Меринел не бе единствената, която си мислеше, че сме „партньори“ в професионалния смисъл на думата.

В града също така доста се говореше за случая Норбър. Не ми беше никак приятно да загубя тази пациентка, а както каза вестникът, когато почина, тя наистина бе моя пациентка.

При раждането на бебето редовният акушер Путнъм бе в отпуска. Аз бях дежурен и нямаше никакви хирургически основания, за да извикам Фил. Раждането бе най-обикновено и рутинно. Жената се чувстваше нормално и се прибра вкъщи. Бебето беше на единайсет дни, когато се появи емболия и майката почина.

Разбира се, че чувствах се ужасно. Бе млада, едва на двайсет и седем години, с още две други малки дечица. На събрания на лекарския състав детайлно бяхме обсъждали начина ми на лечение. Емболията е просто едно от онези неща… Те просто сами си се появяват и развиват и човек нищо не може да направи. Съсирената кръв се е качила в белите й дробове и край! Тя починала.

И сега, когато Меринел отново повдигна въпроса, те се бяха спрели Фил да оправи връзката на обувката си, която се бе навъртяла и прерязваше глезена му. Той не обърна внимание на язвителното жило в гласа й и търпеливо й обясни медицинската ситуация.

Но припевът й беше:

— Лари Уитли не е акушер-гинеколог. От къде на къде той се е осмелил да… Защо не те е повикал?

— Мен ли би предпочела да обвиняваш за смъртта на Джоун Норбър? — тихо я попита той.

— Но тя не трябваше да умира…

— Откъде знаеш?

— Ти знаеш повече по въпроса за ражданията, отколкото Лари.

— Ако не казваш, че Джоун е умряла, защото Уит е бил небрежен или невежа…

— Така говорят всички в града.

— Така ли?

Устните му побеляха, но той продължаваше да не я поглежда.

— Да, и обвиняват теб, че не си се погрижил за нея.

— Преминал съм през този случай стъпка по стъпка, заедно с Лари — търпеливо й обясни той. — Няма нито един момент, в който да бих могъл да направя нещо, за да променя лечението й.

— О, разбира се, че така ще кажеш!

Той се изправи и я погледна. Меринел бе високо момиче и можеше да гледа Фил почти на същата височина.

— Мисля, че ще трябва да приемеш моята дума за това, Меринел — меко отвърна той. — Лари е компетентен лекар и…

— Ха!

Той се намръщи.

— Сега пък какво искаш да кажеш?

— Би трябвало да знаеш, щом най-доброто, което самият ти можеш да кажеш за него е, че е „компетентен“. Разбира се, че е така!

Фил бе искрено объркан.

— Но какво друго…

— О, дай да приключим въпроса! — извика тя. — Няма да ти позволя да кажеш нищо друго за него. Не би и могъл. Не можеш да кажеш нищо, както не можеш да твърдиш и че е красив.

Фил нагласи крака си, за да е сигурен, че е стабилен, отдръпна се от Меринел и погледна към широкия склон на заснежената синьо сенчеста планина, надолу към долината, където се извиваше подобно на конец реката, ледено зелена, а високите дървета приличаха на набити връхчета на моливи. След това вдигна глава и погледна към пътя, по който бяха дошли до мястото, където блясъкът на слънцето се топеше в пламтящото небесно великолепие. Въздъхна.

— В книгите ми пише — тихо продължи той, — че най-доброто, което може да се каже за един лекар е, че е компетентен. Тази дума включва всичко. Но за плоския мозък — за човек, който мре да говори глупости и си мисли, че столът до камината е просто върха и…

— Лари Уитли е компетентен — заключи тя — и е привлекателен като плевел.

Фил тогава я погледна толкова внимателно, колкото преди това бе проучвал гледката. Свали и тъмните си очила с тази цел. Меринел бе отличен пример за съвременна стереотипна женска красота, от този сорт красавици, които могат да се намерят по календарите или на страниците на лъскавите списания. Очите й бяха раздалечени, носът й бе вирнат и къс, устните пълни. Тънка в кръста, с дълги крака, голям бюст, самата тя не толкова „жива“, колкото от този вид жени, които оживяват в представата на мъжа. Единственият път, когато успях да й доставя удоволствие бе, като й казах нещо подобно.

Тя бе всичко, което се опитва да бъде съвременната жена. Беше слаба и стройна, знаеше как да стане и как да седне. Този ден бе облечена в тъмносин костюм за ски, с шал и вълнени светложълти ръкавици. Тъмнорусата коса падаше на равни къдри върху главата й. Мислех, че точно коректният й вид бе привлякъл Фил и го бе спечелил. Той беше амбициозен млад мъж. А Меринел винаги щеше да е права, винаги щеше да прави това, което трябва. Но сега той започваше да се чуди, дали наистина това бе чак толкова важно.

— Знам, че не харесваш Уитли — нещастно промълви той.

— Че защо пък трябва да го харесвам? — разумно запита тя. — Той не ме харесва и го показва.

(Мисля, че тук бе права. Не умея много да скривам чувствата си.)

— Но не там е въпросът — продължи Фил. — Ти имаш право на свое мнение за него като за мъж, като за мой приятел. Но не и като за специалист — това вече е нещо съвсем различно, Меринел.

— Така ли?

— Случаят със смъртта на г-жа Норбър хич не беше приятен на шефовете на болницата…

— Логично е човек да си го помисли.

Фил постави очилата си на мястото им.

— Слушай какво искам да кажа сега! — грубо рече той. — Ти трябва да си затваряш устата по всички въпроси, свързани с болницата! Най-добре за теб ще е изобщо да нямаш мнение по тези въпроси.

— Най-добре за кого? — хладно попита тя.

— Най-добре за теб, скъпа моя — увери я Фил. — Виж какво, Меринел, не искам никога да се карам, с теб. И със сигурност не искам да го правя точно сега, една седмица преди да се оженим. Но трябва да разбереш, без да спориш, че не знаеш нищо за смъртта на г-жа Норбър, причините за нея, както и възможностите за предотвратяването й. Всичко, което знаеш, е, че тя е родила в нашата болница и след това е умряла. Основният факт е, че не знаеш нищо за цялата сложна медицинска наука. Но има едно нещо, което мисля, че имам право да очаквам от теб да го знаеш. А то е, че като съпруга на лекар, няма да можеш да говориш за болницата на съпруга ти, пациентите му, за абсолютно нищо, което засяга или е свързано с професията му.

— Нито дори и с теб ли, Фил?

— Да, в смисъл на спор. Надявам се, че ще проявиш достатъчен интерес към работата ми, за да разбереш изискванията й. Но съм съвсем сигурен, че най-добрата линия на поведение, която трябва да възприемеш, е да не казваш нито дума по този въпрос на външни хора.

Меринел въздъхна, изправи рамене, погледна надолу към пистата, след което колебливо плъзна едната си ска напред!

— Да се правя на тъпа — замислено изрече тя.

— Да се правиш на умна. Ще видиш, по този начин всичко ще е много по-лесно.

Усмихна му се лъскаво и студено и тръгна надолу по малкия склон право пред тях.

— Само ще е справедливо да ти кажа — извика тя през рамо, — че когато трябва да раждам, ще отида в града, няма да стана жертва на група провинциални доктори!

После безочливо му се изсмя, погледна го през рамо и се отдалечи.

Той се подсмихна, нагласи ските си и я последва, като тялото му съвършено реагираше на изискванията, които той отправяше към него, мускулите му се обтягаха като коприна, а мислите му се връщаха към града, към неговата болница, към клиниката. Тухлената измазана с гипсова мазилка сграда — „заводът“ и персонала, общата им работа.

Много вестници и списания я бяха нарекли „малката болница на братята — хирурзи Майо на Запада“. Понякога за нея се говореше като за възможния отговор на обобществената медицина. Във всеки случай клиниката на Бери и Чапъл бе процъфтяваща институция, притежавана от докторите, които я ръководеха и обслужваше средно около 10 000 пациента годишно. Това е много за планините или където и да било другаде.

Болницата предлагаше девет квалифицирани специалиста в същия брой области. Стандартите винаги се поддържаха високи. Д-р Чапъл, който все още беше в болницата и д-р Бери, отдавна починал, я бяха открили през 1905 година. Бяха си поставили определени идеали и ги бяха задържали. Следващите членове на персонала се избираха като се имаха предвид точно тези цели.

Дойдох да работя в „Бери и Чапъл“ веднага след войната като лекар резидент и все още се гордея, че ми разрешиха да закупя част от мястото, да се квалифицирам в моята област и да остана да работя там. Знам, че Скоулс изпитваше същите чувства към клиниката.

Идеята, която се криеше зад институцията беше красиво проста. Хората, даже тези, които живеят в планините, имат нужда от медицинска помощ. Непрестанното повишаване на медицинските познания усъвършенстваха до най-добрата възможна степен услугите на специалиста в дадената област. Следователно бе логична стъпка да се подберат група специалисти в една организация.

Докторите от нашата болница трябваше да бъдат квалифицирани специалисти и трябваше да продължават да учат по своята специалност. Оборудването ни бе от най-доброто възможно, което можеше да се купи. Не бяхме сами в това направление. В Съединените щати имаше най-малко четиристотин практикуващи групи лекари, които варираха в броя на персонала си от трима до двеста и петдесет доктора. Средният брой на групите бе осем души. Нашата се състоеше от девет, с надеждата да намерим още двама.

Единственото, което ни отличаваше от обикновените клиники, бе месторазположението на нашата в средата на планините Соутуут, където, без нас, медицинската помощ щеше да бъде далечна и рядка, да не говорим за некомпетентна. Но сега хората, които живееха в планините, идваха при нас за спешни случаи или пък за редовни медицински прегледи, което ни беше далеч по-приятно, за поставяне на диагнози и лечение. Идеалът ни бе превантивната медицина и ние бяхме поели дълъг път към неговото реализиране.

Клиниката печелеше много пари, но аз чувствах, а мисля, че и Фил също го чувстваше, че никой от нашия колектив не беше от този род медици, които са се заели с тази професия заради финансовото й възнаграждение. Медицината, във всяка нейна форма, е задача, която изисква да пречупиш гърба си, да превиеш сърцето си, преди да получиш някакво възнаграждение и отплата в какъвто и да било смисъл. Ако парите са цялата мотивация на един лекар, тогава хората му дължат както на него, така и на пациентите му, искрени съболезнования.

Докторите като класа не са по-различни от останалите мъже. Но когато се организира група, винаги е възможно да се подберат честни и почтени хора и мисля, че Бери и Чапъл бяха поддръжници точно на тази идея. До такава степен, че случайно попадналият при нас и неприспособил се човек не се задържаше дълго.

Фил разбираше това без дори да е нужно конкретно да формулира и подрежда мислите си, докато атаката на Меринел не го накара да направи това. Не бе необходимо да го обяснява сам на себе си, а не би трябвало да го обяснява и на съпругата си.

Пистата тук вървеше лесно и той можеше да наблюдава стройната синя фигура пред себе си и да насочи мислите си към предстоящия му брак.

Ако Меринел не разбираше работата му… не, той нямаше точно това предвид. Тя не се шегуваше, когато нарече съдружниците и колегите му „провинциални доктори“. Наистина мислеше така. Наистина щеше да отиде в „града“, за да потърси медицинска помощ. Точно както ходеше в Денвър или Сан Франциско, за да си купува костюми и обувки, изпращаше пощенски поръчки в Чикаго и Ню Йорк за шалове и блузи. Може да не бяха по-добри или по-различни от тези, които можеше да си купи в магазините на Андерсън в Берило, но носеха печата на големия градили пък притежаваха изтънченост. Бе завършила училище на изток. Бе избрала и мебелирала дома им, ръководена от списанията, издавани на изток.

И щеше да иска да получи своята медицинска помощ от ръцете на лекарите от големия град. Живееше на запад, но нетърпеливо копнееше за деня, когато Запада щеше да стане толкова изтънчен, фин и да придобие толкова добри маниери, колкото и Изтока.

Вероятно се омъжваше за Фил, защото бе от Изтока и все още притежаваше част от блясъка му. Мислеше си, че той лесно ще се подаде на ръководството й в тази насока. Дали разчиташе, че ще се преместят да живеят на изток? И то скоро?

Фил изпусна пара от устата си и се вгледа по-съсредоточено и внимателно в бъдещата си булка.

Беше добра скиорка, както бе добра във всичко, което вършеше. Умна, красива, съвременна млада жена. Без определени интелектуални интереси или дълбочини. О, да, тя четеше. Всеобщо признатите бестселъри. И работеше в малката театрална трупа — работеше усърдно, като влагаше цялата си жизненост и чар, на които бе способна и търпеше безмилостните обезсърчавания на всеки новодошъл, който не бе в състояние да оцени качествата й на приемлива за обществото, привлекателна на външен вид и умееща да води разговор млада жена.

Но дали Фил се женеше за дадено момиче заради жизнеността му, интересите и спортните му умения и способности, за общественото му чувство към това кое е добро и кое е лошо, като през цялото време се надяваше да намери съчувствие и разбиране в същото това момиче? Нямаше да ги намери. Меринел бе лекомислена. Тя технически и страстно се интересуваше от клюките на обществото. Добре познаваше всички входове и изходи към това общество, но всяко по-задълбочено обсъждане на хората и характерите им подминаваше небрежно и без да им обърне никакво внимание със същата лекота, с която махаше от грамофона си плочите от миналия месец.

Момичето в тъмносиньо и златисто, което в момента приличаше на декемврийска страница от календар, наподобяваше точно къщата, в която тя и Фил планираха да живеят. Бе отминала с лека ръка желанието му да живее в малко ранчо в долината или пък в къща, изградена от камъни и разцепени греди на горната тераса. Къщата, която бяха купили, бе по-съвременна от утрешния ден. Сложна конструкция. Светлозелена декоративна мазилка и обшивка от червено дърво. Килерите и работните кабинети бяха боядисани с яркочервена киновар. Стените на хола бяха облепени с тапети с формата на кутии за чай. Нямаше етажерки. Камината се изравняваше със стената. А спалнята им — кафяви стени, таванът покрит със същия плат с цвят на слонова кост и зелено, от който бяха направени завесите пред широките прозорци. Подът в кухнята бе от светложълти плочки… Той не знаеше. Просто не знаеше!

Можеше да се окаже удобна къща, а така също и функционална, но предполагаше, че няма да е така. Точно както не разчиташе, че Меринел ще се успокои. Всички смятаха, че къщата е забавна. Екстра. „Точно като теб, скъпа!“ — казваха на Меринел приятелите й.

Книгите на Фил трябваше да стоят в един вграден в стената шкаф. Спортното оборудване бе декоративният мотив на стаята за спортуване в мазето, която бе също забавна — във вратата на „стаята за гримиране и пудрене“ бе изрязан полумесец. Но Фил имаше старомодни идеи, които не бе обсъждал подробно с Меринел — да си създаде дом удобен за семейството му, място, където човек да може да си почине и да се освежи след трескавия уморителен работен ден.

А с какво се обвързваше сега? Как, за бога, бе допуснал това? Правилно ли щеше да постъпи, ако се оженеше за това момиче? Като бъде твърд, ще съумее да защити правата и исковете на професията си що се отнася до клиниката, но иначе животът, който щеше да води, бе този на Меринел и той го знаеше добре. Това ли искаше? Правилно ли постъпваше? Защо бе направил такъв избор?

Фил пристигна в Берило преди около осемнайсет месеца. По това време бе преминал през няколко стажа по специалността си на различни места и бе прекарал месец в търсене на място, на което да се установи. Нашата клиника му се сторила подходяща. Той също отговаряше на нашите изисквания. Постъпи при нас през юли и до октомври вече бе решил да се включи като партньор с определена сума, която бе наследил от баща си.

Това негово решение зарадва всички. Той бе точно от този тип приятни млади хора и добри професионалисти, които нашата група обичаше да привлича към себе си. От своя страна Фил хареса Берило, чистотата на града и красотата на заобикалящите го планини. Той се смееше на някои наши, странности, но приятелски. Чувстваше, че върши много добра работа и то заобиколен от хора, с които си струваше човек да работи и да познава, Фил незабавно пасна на това, което Мин наричаше „братовчедите“ — нашата особена социална група на сравнително млади хора, проявяващи интерес към един и същ начин на живот, работа и удоволствия. Наричаха ни малката театрална трупа.

По възраст бяхме, грубо казано, в рамките на трийсет годишната възраст, плюс-минус десет. Мнозина от групата ни бяха женени. Общо взето се харесвахме, но се карахме и клюкарствахме един за друг със злоба по отношение на всички, винаги, когато се появеше удобен случай. При всички положения, Фил бе добре дошъл. Красив ерген и то лекар, мъжете веднага го харесаха, а момичетата започнаха незабавна офанзива, като неколцина съпруги галопираха около тях.

Но Меринел спечели наградата. Не знам как или защо. Аз самият съм мъж, създаден само за една жена и не притежавам дори достатъчно въображение, за да си представя оперативната функционалност на едно такова момиче.

Разбира се, Фил имаше свое виждане на въпроса. Меринел винаги бе любезна с него, щеше да каже той. А нейната любезност можеше да се превърне в известна безмилостност и жестокост. Знам това, защото планирахме да отидем с кола до Пендълтън за подбирането на говедата тази есен и тя категорично отсече:

— Разбира се, че Фил и аз ще отидем заедно.

Пътуваха само двамата с колата на Фил. Моята бе препълнена, а така също и колите на другите, които отидоха. Но Меринел и Фил пътуваха двамата сами и когато всички се върнахме в Борило, годежът вече се бе превърнал в официален факт. Предполагам, че всичко бе станало под влияние на гледката на планините на лунна светлина. Меринел бе приятно за гушкане и целуване момиче. Както и да е, фактът си е факт. Меринел и Фил щяха да се оженят на Коледа. Възнамеряваха да си купят една от онези нови къщи в подножието на планината…

И сега като се спускаше надолу по последния склон към Меринел (оттук щяха да се отправят отново към странноприемницата като тръгнат по преките пътеки, които предлагаха изкусителни места) Фил прокара език по небцето си и установи собствената си изненада от този годеж.

Изненадата му се оказа толкова голяма, колкото и на всички останали, въпреки че го бях предупреждавал за изключителната му уязвимост. Дори сега, една седмица преди сватбата, можеше да се запита — защо бе избрал Меринел? Със същия успех би могъл да се ожени за всяко едно от другите момичета. Със същия успех би могъл да се ожени за Мин…

Изсмя се високо при тази мисъл и се приближи към Меринел с блестящи зъби, а бузите му се бяха зачервили.

Меринел го погледна, схвана значението на усмивката му и се обърна към него:

— Какво е толкова смешно?

И големият мухльо взе, че й каза. След всичко, което му бе наговорила за Мин!

Напълно естествено е, че тя направо се вбеси.

— Ако наистина така чувстваш нещата — изрече ледено Меринел, — ако се жениш за мен по-скоро случайно, отколкото защото си ме избрал сред другите, може би ще е по-добре да се откажем от сватбата!

Фил се изсмя.

— Може би наистина ще е по-добре — съгласи се той, за да я подразни, — но много добре знаеш, че не можем.

Протегна ръка като искаше да я притегли към себе си, да я целуне и да премахне лошото й настроение.

Но тя рязко се отдръпна от него и наведената й фигура бързо се спусна надолу по стръмния склон — огромно количество сняг, струпано сред дърветата, без да има снежна писта между тях. В такива места можеха да се крият пънове, а някъде към средата на пътя се криеше риф от вкаменена лава. Фил знаеше това. Беше опасно спускане! Силно извика името й, но вятърът подхвана звука и го отнесе надалеч. Меринел не го чу или поне не му обърна внимание, забърза се дори още повече и Фил бе принуден да направи същото, ако искаше да я стигне.

Яростно заби щеките си, приклекна, изви гръб — висок мъж в яркозелена риза, който предаваше тялото си на силата на вятъра. Гладката белота на снега се втурваше покрай него. Тялото му се заклати насам-натам, смърчовете и елите се изнизваха покрай него. Сега вече наистина летеше! Надолу, надолу…

Все повече и повече се приближаваше към Меринел. Ръката му за малко щеше да докосне рамото й — не съвсем — когато ската й се удари в скрита скала на този хребет и тя започна да пада, премятайки се все по-надолу и по-надолу…

Фил падна и също се въргаляше в снега с премятане. Той беше нащрек за тази скала и поддържаше по-добро равновесие. Но падна много лошо и остана да лежи съвсем неподвижен сред високите черни дървета.

Глава втора

Дойде на себе си, неохотно, в здрача на гората, сред снежната тишина. От време на време, като издаваше тежък, подобен на минаващ призрак звук, малка купчинка бял сняг падаше от един от отрупаните клонове. Слабият стон на мъжа отекна подобно на вик в тишината. Можеше да види синьото небе, надвиснало право над главата му. Опита да се помръдне и тъмнината отново се спусна над него.

Беше наполовина погребан под снега. Бе паднал по гръб, с разперени ръце. Това го бе спасило от задушаване. Когато отново дойде на себе си, погледна втренчено една птичка, която бе кацнала на леко издадената над него скала — това беше именно скалата, в която Фил се бе ударил! Яркото око на птичката го наблюдаваше, главата й бе въпросително обърната към него. Фил също я загледа.

Простена. Стресната, птичката внезапно отлетя, Фил опита да се помръдне и да се изправи. Не беше мъртъв. Следователно трябваше да успее да се измъкне от снега, от този студ, да намери Меринел и… Болката премина като червена водна стихия пред очите му, тикна го в стегнато менгеме и той се отпусна обратно с изпъшкване. Може би гърбът му бе счупен, ако се съдеше по болката. Внимателно раздвижи едната си ръка, след това другата. Гърдите го заболяха дори от това леко движение и принудиха високите дървета да потреперят на фона на небето. Но след известно време успя да измъкне ръцете си и да ги събере заедно. Свали едната ръкавица и докосна влажната неподвижност на лицето си — кръв — на рамото му също имаше кръв. Наведе очи — зелената му риза бе потъмняла от кръв, неговата кръв. Отново вдигна поглед към небето. Вече не беше яркосиньо, а омекотено от лек прасковен блясък, слънцето се спускаше надолу, да, сенките по склона ставаха по-дълги и по-черни…

Този път не припадна напълно, но няколко минути се крепеше на границата на съзнанието, и когато успя да събере достатъчно сили, си спомни за Меринел. Тя трябва да е някъде наблизо — те бяха почти един до друг, когато снегът се срути и ги затрупа, като го препрати в отвъдния свят. Леко, внимателно, той съумя да обърне глава, докато едната му буза не легна на снега. В тази посока нямаше нищо, освен сенки, сняг и черни пънове на дървета. Полежа като си почиваше една минута, а очите му не се откъсваха от залязващия блясък на небето, след това започна щекотливите опити да обърне главата си в другата посока. През слепоочието и задната част на главата го прониза внезапна болка…

Но бе намерил Меринел. Малка купчина тъмно синьо, твърде малка за такова високо момиче, каквато беше тя. Една жълта ръкавица лежеше на снега, съвсем близо до Фил, но самата Меринел бе на около трийсетина метра. Присви очи, за да превъзмогне болката зад тях и заплахата от приближаващата загуба на съзнание, за да се предпази от вечните тъмни сенки. Не можеше да види никакъв признак за движение от нейна страна, но бе сигурен, че Меринел промърмори нещо, в тишината до него достигаха и най-леките звуци, но не и думи, които можеха да се различат…

Но тя бе жива. А за един доктор това означаваше, че може да й се помогне. Това означаваше, че Фил трябва да й помогне. Той бе единственият наоколо — и трябва да отиде при нея!

Опита сам да се изправи и отново изпадна в безсъзнание. Когато дойде на себе си, видя петното на снега до главата си и се зачуди какво ли ще се случи, ако кръвта му изтече до смърт, без да е в състояние да отиде до Меринел и да направи нещо за нея или за себе си.

Тъмнината бързо се спусна и стана студено. Щяха да замръзнат преди другите да се усетят, че ги няма, да започнат да ги търсят и да ги намерят.

Отново направи опит да се изправи и падна назад, като изрева от болка. Не можеше дори да почувства краката си. Гърбът му трябва да е зле наранен, както и главата му. Лежа неподвижно в продължение на една минута, за да види дали може да чуе Меринел, но не долови нищо, освен собственото си затруднено дишане и дори когато обърна глава, успя само смътно да види неподвижната купчина, която знаеше, че е раненото момиче.

Със спускането на тъмнината, разбира се, приятелите им щяха да се разтревожат и да започнат да ги търсят. Знаеха пистата, по която бяха тръгнали, но не познаваха тази непроходима страна на планината, от която бяха паднали, въпреки че имаше следи, освен ако не започнеше отново да вали сняг и не затрупаше следите. Претърси небето за звезди и въздъхна с благодарност и облекчение, когато ги намери. Ставаше все по-студено и по-студено и се надигаше вятър — чуваше го през дърветата.

Колко дълго бе лежал там? Час? Повече? В подобни долини се стъмваше около четири. Бяха тръгнали от ханчето малко след един часа, бяха прекарали на пистата около час да се карат. Колко време бе необходимо, за да замръзне човек? Един доктор би трябвало да знае тези неща. Вдигна глава и извика към Меринел високо и остро.

Нямаше отговор. Не се чу никакъв звук и не се долови никакво раздвижване в тази посока. Всичко бе тихо, с изключение на вятъра и лекото пропукване на клонките на дърветата. Значи трябва да се добере до нея! Ако се движеше много внимателно, а бе наложително да се раздвижи, ако ще и само за да се предпази от замръзване, ако успееше бавно, много бавно да се изправи на колене, ако все още имаше колене… Започна да се бори и да се опитва. По-късно отъпканият и изцапан сняг ни доказа колко усилено се е борил.

Но болката бе твърде силна. Безсъзнанието, изтощението и треската продължаваха битката за надмощие над волята му. Загуби съзнание.

Мислите му бяха трескави, примесени с делириум…

Съвсем спокойно започна да обмисля ситуацията. Щеше да умре. А това бе твърде лошо. Млад човек с толкова рано приключен живот, с останали нереализирани мечти.

Мечтите му. Мислеше с негодувание за всичките неща, които бе искал да направи през годините, които му се струваха, че лежат безкрайни пред него.

Бе планирал и очаквал да направи големи изследвания в областта на медицината. Кръвните съсиреци след раждане, ендокринни причини за аборти и стерилитет… Добра работа — хубава, важна работа щеше да бъде…

Искаше и да пътува. Много да пътува. Обичайните пътешествия, но трябваше обезателно да има и няколко необичайни. Например, мислеше да отиде в Нова Зеландия и да види зелените й езера. А така също да прекара цяло лято на един полуостров в Квебек, Канада, да отиде в Скандинавските страни — о, как му се искаше да отиде там! Бе планирал да ходи на истински спортен риболов. Повече, отколкото бе успял да лови риба тук в Айдахо. Да ходи на риболов със сърф ида лови големи морски риби от рода на херингите и сьомгите в Канада…

И най-големият му план, бе мечтал да живее в къща с изглед към морето. Може би и планините щяха да са му достатъчни, но в неговата къща трябваше да има дворче е отъпкана червена земя…

Прониза го болка подобна на минаването на вятър през болен зъб, когато разбра, че никога няма да може да направи всичките тези неща. Щеше да бъде голяма загуба…

Да лежи там, безпомощен, да замръзне до смърт, когато можеше да… Тогава отново започна да вика и да се бори. Но силите му бяха отслабнали от загубата на кръв и шока. Студът вкочаняваше крайниците и волята му…

Но мислите продължаваха да се изливат като водна струя през съзнанието му. Бе си поставил за цел да стане наистина добър лекар, да се занимава с истинска медицина. Не „провинциален доктор“ — или пък важният доктор на някое малко градче. Берило не беше толкова малко градче, но бе изолирано. Не предлагаше обмяна на медицински идеи, нито пък време за изследователска работа или някакви улеснения в тази насока. Лекарите в Бери и Чапъл се задоволяваха с откритията на други хора. Почти не вършеха благотворителна работа… Общата идея на клиниката беше добра, но едва ли превъплъщаваше идеите на Фил.

Той бе искал да върши по-благородна работа, отколкото да се грижи за жената на чифликчията, която е получила кръвоизлив… или…

Всичките му планове щяха да пропаднат ако умреше в тази малка падина на Скалистите планини, на трийсет и две години. Мечтите му щяха да са толкова мъртви, колкото здравото му силно тяло. Цялото му обучение щеше да е отишло напразно…

Можеше да остане да си лежи тук на това място до пролетта, докато снегът не продължи да се трупа отгоре му и след това се разтопи на пластове. Също и Меринел. Бе съвсем неподвижна. От нея не се чуваше никакъв звук. По всяка вероятност бе мъртва, защото Фил издаваше леки звуци, когато се движеше, дори и ако съвсем слабо се размърдаше. Меринел не бе помръдвала в продължение на часове. Значи беше мъртва. И той, д-р Филип Скоулс, бе нейният убиец. Беше се скарал с нея, беше я разсърдил и тя се бе хвърлила, бягайки от него към смъртта.

Той… той…

Въртящата се мъгла на безсъзнанието отново го обзе. Легна и се отпусна в топлината й с такава благодарност, с каквато изтощено дете приветства съня.

Глава трета

Беше три часа следобед един понеделник, когато Фил напълно възвърна съзнанието си. Веднага разбра къде се намира. В 617-а стая на собствената си болница. Беше сам, но звуците в коридора му бяха познати, както и болничната миризма. Цветята, подредени на прага на прозореца му казаха, че е бил там достатъчно дълго, за да ги получи. Търсещите му пръсти налучкаха бинта на главата му, лейкопласта на ребрата му. И най-лекото движение издаваше синини и натъртени места. Но бе буден и беше жив! Имаше ръце и крака и бе дошъл в съзнание. Щеше да живее.

Едно докосване до звънеца щеше да му каже всичко, което искаше да знае — как са го намерили и всичко останало. Но засега в този първи и най-сладък момент му бе достатъчно да знае, че е жив, че са му дали втори шанс да върши всичките тези неща, за които бе мечтал и които бе сметнал за завинаги изгубени, когато лежеше навън в снега. Пътешествията, риболовът, къщата — но преди тях и най-важно от всички бе работата, която бе планирал да извърши! Действената изследователска работа, пълното посвещаване на науката, с цел да направи свои собствени открития и да даде своя медицински принос на света!

Да, господа! С този живот той щеше да борави по съвсем различен начин, защото знаеше колко бързо и колко лесно можеше да се отнеме на човек шанса да живее.

Нямаше да се извинява за нищо. Нямаше да слуша никого. Щеше да скъса с Меринел — щеше да намери някакъв начин да го направи…

В същия този момент кортежът при погребението на Меринел напускаше вратата на църквата и се отправяше към гробището. Но Фил нямаше как да го разбере, точно както нямаше начин да знае как го бяхме намерили в събота вечерта. Нашата група със светещи фенерчета ги бе открила, Фил в много лошо състояние от лежането в снега и загубата на кръв и Меринел, мъртва от часове. Бяхме го пренесли по този дълъг, ужасно дълъг склон до ханчето. Бях направил каквото мога за Фил — главно да му окажа първа помощ за шок и след това отлетях с него до града, радостен, че се намирахме само на петдесет минути път от кръвта и кислорода. Чакаше го линейка, за да го закара в болницата, на която бе започнал да гледа с презрение там в здрача на студа и която все още презираше този слънчев следобед, когато се намери жив и спасен, разположен доста удобно на това високо бяло легло.

Нито един доктор не може да бъде добър пациент, особено в собствената си болница. Фил не беше изключение. Даваше свои собствени нареждания и се държеше грубо с всички. Лекари, сестри, санитарки — никой не можеше да го удовлетвори и той си го казваше. Ако някога някой негов пациент се бе държал по този начин, Фил щеше да го изостави. Той свободно призна, че никой от нас никога не е преживявал подобна на неговата болка. Всички започнахме да съжаляваме, че е дошъл в съзнание и някои и други от нас започнаха да замислят планове как да го върнат отново в онова благословено тихо състояние.

Ако тогава бе споменал плана си да ни изостави, всички наоколо щяхме да си помислим, че това е една добра идея. Беше ни писнало от него и оплакванията му. Не можеше да спи през нощта, твърдеше, че хора с ботуши тичат нагоре-надолу по коридорите с определена цел да го държат буден. Повика технолог и му нареди да прекъсне всички автоклави стерилизатори в лабораторията за през нощта, за да не пречат на радиото до леглото му. Възразяваше по-високо от останалите пациенти срещу ранното разбуждане на болницата.

— Е, й какво значение има това за теб? — попитах го аз. — Нали и без това твърдиш, че не можеш да спиш.

— Снощи се накарах да заспя — изрече той. — Продължих да взимам фенобарбитал и кодеин докато не потънах в сън. И след това какво се случва? В пет часа влиза някой и измива лицето ми с ледена вода!

— Фил…

— Не беше шест!

— Кой ти предписа тези наркотични средства, които си взел?

— Аз наредих да ми ги донесат! И ми ги донесоха! — Ухили ми се злобно и триумфално. Под дясното му око имаше синина, която стигаше до рамото му.

Излязох от стаята и дадох строго нареждане да не му се дават никакви лекарства независимо колко пъти той им заповядва. След това съжалих, че съм го направил, защото щеше да ни помогне, ако е потънал в наркотичен сън.

Караше се на портиера, който пълнеше кофата с парчета лед. Негодуваше срещу цветята, които изпълваха перваза на прозореца и нареди да не му се носят никакви цветя в стаята. След това започна незабавно да се оплаква, че всичките му приятели са го забравили.

Разбира се, храната на болницата изобщо не му харесваше, кафето бе слабо, месото бе твърдо и жилаво, горещите яденета бяха студени, а студените — хладки. Беше достатъчно лошо от негова страна да казва всичко това на персонала; и бе още по-лошо да разказва всичко на външните посетители.

Реши, че не полагаме достатъчно грижи за изкълчения му гръб. Трябваше да му донесем рентгеновата снимка и искаше корава гипсова превръзка, за да облекчи болката му.

— Ако използваш тази инфрачервена лампа… — осмелих се аз.

Той ме замери с подлогата.

Сложихме го в корава гипсова превръзка. Издържа в нея по-малко от два часа. Когато се опитахме да го накараме да седне и да сложи краката си на пода, виенето му на свят го, изплаши. Щеше да е смешно, само дето не беше.

— Никога ли не си боледувал и не си бил раняван преди? — почитах го аз.

— Не чак толкова болен, Уит — слабо изрече той.

— Подобряваш се — уверих го аз.

— Съмнявам се, дали някога изобщо ще мога да ходя…

Изсмях му се, напсувах го, спокойно се опитах да споря с него и се заклех да въведа закон никой член на персонала никога да не ни става пациент.

Но, разбира се, от друга страна, всички му съчувствахме. Все някак щяхме да стигнем дотам, когато ще трябва той да се изправи лице в лице с онова, което му се бе случило. Не бе споменал Меринел и хич нямаше да е хубаво, когато научи, че тя… Беше голяма трагедия, да умре булката една седмица преди сватбата. Надявахме се Фил да стане достатъчно здрав, преди да трябва да научи този факт.

В средата на седмицата му позволихме да си има компания, хем да се поосвободим за известно време от него. Фил бе популярен тип. Всичките му приятели с готовност се отзоваха да му помогнат. Особено жените. Идването на някои от тях ще отдам на любопитството. Говореше се доста за нещастния случай, даже сред най-добрите му приятели. Разбира се, нещастните случаи със ски не са рядкост в планината, но защо тези двамата, уж добри скиори, са били толкова далеч от пистата? Какво ги бе накарало да се отдалечат и да се запътят към това особено опасно място?

Не сме издавали специална забрана да се говори за случая или за Меринел, но не мисля, че някой от първите посетители я спомена. Дори и жените. Донесоха му бонбони и книги, казаха му колко съжаляват за всичко, съгласяваха се, че сигурно много боли… Клюкарстваха за разни градски случки, разказваха му смешни истории, които децата им бяха направили или казали, караха го по-бързо да оздравява, че много им липсва на всички…

Бе късен следобед един четвъртък, когато отидох до вратата на стаята му и я намерих препълнена от жени. Даже бяха донесли допълнителни столове и Нанси Пиер бе внимателно седнала на радиатора. С изключение на Мин, Нанси бе заела доста предна позиция след Меринел в поредицата обожателки на Филип Скоулс. Цинично отбелязах готовността й да му помогне.

Черпеха с една голяма кутия шоколадови бонбони. Избрах си два-три и се облегнах на рамката на вратата, като се съгласих, че Фил наистина изглежда добре, съгласих се, че е имал голям късмет да остане жив и обещах, че бързо ще се поправи.

— Ти си по-голям оптимист от мен — намеси се Фил.

— Никой не може да те обвини за това — рекох, като нарочно се направих, че не съм го разбрал, — че искаш да останеш интересен инвалид. Щом всички градски красавици идват да те видят…

Момичетата се разсмяха, а Фил се навъси.

— Естествено изразяване на съчувствие към един вдовец — рече той. Значи знаеше! И очевидно нямаше намерение да прави трагедии от това. — Някои от приятелите ми не са дошли — добави замислено той.

Погледнах го изненадано.

— Кажи кои!

— Къде е Брейди? — попита той. — Мин не е идвала при мен. Нито ми е пращала картичка, нито цветя, нито следа от Мин.

Тишината в стаята стана оглушаваща. Жените гледаха Фил с широко отворени очи. След което погледнаха към мен. И след това се погледнаха една друга, Фил улови погледите им.

— Вие винаги научавате всичко преди мен — рече намусено той. — Само исках да получа поздрав от стара приятелка.

Но знаещите погледи продължиха.

Нанси и Триш Лейн бяха с нас в Маккорд. Вероятно бяха видели Мин да целува Фил онзи петък вечер. Може и Меринел да бе споделила с тях нещо от тревогите си по въпроса. Искаше ми се Фил да не бе питал за Мин — въпросът му бе точно онова нещо, от което имаше нужда, за да започнат веднага приказки защо и как точно се е убила Меринел.

Не предполагах, че някой ще си помисли, че Фил я е бутнал от ръба на онази скала. Но хората се питаха един друг дали не бе имало скандал.

Онази вечер запитах Фил по този въпрос и той ми разказа какво се беше случило онзи съботен следобед.

Познавах Фил, и Мин, и Меринел. Вярвах на това, което той ми каза. Но му изтъкнах, че ситуацията, примесена със запитването за Мин, бе точно онова, което може да предизвика гадни приказки по негов адрес. Нямаше много да помогне на лекарската му репутация, ако хората в града започнеха да се чудят дали не е убил невестата си.

— Глупости — рече нацупено той. — Съжалявам, че се скарах с нея. Съжалявам, че я нараних. И това е всичко.

— Не е само това, че хората ще говорят, Фил. Знаеш, че този вид истории стават по-лоши, когато се повтарят. Хората, които те познават — тези, които бяхме в Маккорд — може да знаят, че всичко се е случило точно както казваш. Но онези в града, жените в супермаркета, съпругите на чифликчиите в долината — те не те познават и не знаят нищо за теб, с изключение на факта, че си лекар. И ако у тях се зароди дори и най-малкото подозрение, че може да си убил жена, няма да искат ти да ги лекуваш. Няма да искат да дойдат в клиниката. А това не е хубаво, сине. Не е хубаво!

— Е, и какво? — Той загаси лампата до леглото си и зае по-удобно положение.

— За Бога, човече! Не би трябвало да ти обяснявам подобни неща!

— Знам какво имаш предвид. Но не се сърди — няма да навредя на клиниката. Няма да остана тук, Уит.

— Какво?

Погледна ме с искрящи очи.

— Така е. Напускам. Там навън в снега — и той ми разказа за мечтите си, които му се бяха стрували завинаги изгубени, за решението си да се възползва от тази втора възможност, която животът му предоставя, за да реализира своите мечти.

— Ти си луд! — рекох му аз.

— Не съм луд — увери ме той.

— Но на теб ти харесва тук в Берило.

— Харесва ми и ще призная, че най-лесно би било да остана и да продължа да работя тук. Ще стана богат и дебел…

— А-ха! Това е добре. Сред персонала ни няма дебел доктор.

Наистина нямаше. И Фил се ухили като призна този факт. Но…

— Независимо от това, Уит, пак напускам. Веднага щом съм в състояние да се движа насам-натам. Ще продам тази увъртяна и сложна зелена къща и след това ще се отправя към някой голям медицински център — Балтимор или Ню Йорк или Сейнт Луис — и ще продължа да уча там още една година на самостоятелна издръжка.

— Да учиш какво?

— Кръвните съсиреци след раждане.

— Заради онова, което ти каза Меринел за случая Норбър. Това събуди интереса ти.

— Може и така да е. И все пак това е предмет, който се нуждае от малко проучване.

— И нека да си го получи! — рекох сърдито аз. — От очилати с приведени плещи мъже, които са най-подходящи за тази работа. Но защо надарен от бога хирург трябва да си напуска работата и да се впуска в лабораторни изследвания… Виж какво, Фил. Спомни си случая с плацента превия миналия месец: Ами ако тогава ти беше в Балтимор?

— Но…

— Трябваше да спориш със съпруга й и да го убедиш да се съгласи да ни позволи да оперираме. Путнъм не можа да го убеди — и кой остана да стои при нея четирийсет и осем часа? Не й ли направи двайсет и седем преливания на кръв?

Фил се гордееше със спасяването живота на тази млада майка, знаех това.

— Но, Лари, ако мога да открия някакъв начин да предотвратя или контролирам кръвните съсиреци, ще спася стотици жени.

— Може би. Знаеш, че си спасил тази. И защо? Защото бе тук, в Берило и знаеше как да го направиш! Не се каниш да ми кажеш, надявам се, че тези планински жени нямат право да бъдат лекувани от добри лекари? Имаме нужда от тези чифликчии и миньори и дърводелци и техници и съпругите им. Няма да идват в Берило и да остават, без да имат добри лекари. Не се занимаваме с формална медицина тук, Скоулс. Допринасяме за развитието на ресурсите на запад — нещо, от което страната ни има нужда.

— И все пак отивам в Сейнт Луис — изръмжа той. — Чувствам, че трябва да го направя, Уитли! Когато нещата ми се изясниха до такава степен онази нощна планината, просто не мога да ги пренебрегна. Разбрах, че човек трябва да свърши това, което е решил сега, ако има намерение изобщо нещо да свърши.

— Ами какво ще стане ако всички решат, че си струва да се занимават единствено с изследователска работа?

— Не знам. Няма да го направят. Както не решават всички да станат месари или инженери. Освен това не ме интересува какво иде направят всички. Само знам, че Фил Скоулс трябва да реализира мечтата си и да се заеме с това изследване.

— Ще учиш една година. И после какво?

— Ами, разбира се, парите имат някакво значение в този свят.

— И те са също на луната, обзалагам се.

Бях сърдит и обезпокоен. За мен бе шок да видя старият си приятел Фил да става идеалист.

— Имам достатъчно пари в брой — или ще имам като продам къщата, за да се финансирам за една година. Тогава, ако намеря нещо изобщо, мога да получа стипендия и да продължа. Достатъчно съм млад, за да започна отначало и съм достатъчно млад, за да направя истински принос към медицината.

Изправих се на крака. Трябваше да се прибирам вкъщи да си лягам. И преди бях чувал болни хора да се кълнат, че ще променят живота си. Когато Фил оздравее и може да се заеме с обичайната си работа, щеше да си я върши. Нямаше да разколебая решителността му като споря с него. Това, което бе казал, звучеше добре, но не и за Фил. Той бе практикуващ лекар и то добър.

В петък вечер Мин дойде да види Фил. Беше след разрешените за посещения часове, така че аз я заведох до стаята му. Като всички посетителки и тя се наведе и го целуна, като задържа сърдечно ръката му за минута преди да седне в креслото. Аз се помотах малко из стаята и пооправих това-онова. Фил бързо се поправяше и стаята приличаше на конюшнята на кобила.

Продължих да хвърлям по едно око на Мин — тя изглеждаше най-красива днес, откакто я познавах. Винаги се бе обличала небрежно, но тази вечер се бе облякла много внимателно в тъмно сив костюм с добра кройка. Бе си подрязала меката кестенява коса, така че тя излизаше навсякъде изпод шапката й. Не беше кой знае каква, но наистина вярвам, че за първи път я виждах да носи шапка, Фил каза, че и той за пръв път я вижда така облечена.

Мин се засмя и заяви, че някой ден всички трябва да пораснат. Докосна розовия ръб, който заобикаляше малкото й черно кадифено кепе. Носеше розов шал, който си подхождаше по цвят, вързан на отвора на костюма й и три животни с дълга кожа украсяваха раменете й. Бе красива като картинка, но не приличаше много на Мин. Тя и Фил си поговориха за това-онова, като очевидно очакваха помощникът да си тръгне, така че излязох и ги оставих сами. Казах на Мин, че ще я чакам долу в кабинета си.

— Вие двамата среща ли имате? — я попита Фил.

— Ще ме закара до влака.

— Какъв влак?

— Какъв влак? Знаеш, че имаме само четири влака на ден в Берило.

— Отиваш ли някъде?

Тя се усмихна и се приближи като застана до леглото.

— Да. Дойдох да се сбогувам с теб, голямо момче такова. Напускам тези места.

Мин е висока точно метър и шейсет, така че очите й бяха на едно ниво с тези на Фил, както се бе облегнал на рамката на леглото.

— Не завинаги, Мин — рязко рече той.

Тя изглади райетата на кувертюрата на леглото.

— Такъв е планът ми.

— Но, по дяволите, Берило не може без теб.

— Може би не — изсмя се тя. — Но аз ще се опитам да преживея и да се справя без Берило.

— Откъде ти дойде на ум тази идиотска идея? Кога? И за Бога! Защо?

Тя потупа рамото му.

— Не се вълнувай, сладур. Не е нещо ново. Преди цял месец подадох молба за работа в един вестник в Сейнт Луис и я получих. От две седмици знам, че излитам днес. Започвам работа в понеделник.

— Ти не каза нищо…

— Не на теб.

— На никой.

— О, да, казах. Например, Меринел знаеше.

— Меринел!

— Казах й, когато й обясних, че не мога да й бъда шаферка на сватбата — сведе очи надолу и след това отново ги вдигна към лицето му.

— Виждаш ли, Фил, трябваше да се махна преди сватбата. Не умея да се преструвам добре. Знаех, че не мога да стоя и да се правя весела, когато тя се омъжва за теб.

Той я зяпна.

— О, Мин!

Тя захапа устната си.

— Така стоят нещата, Червенокоско.

— Но аз си мислех… А ти и Уитли?

— Няма нищо между нас. Той е свестен човек и аз може би трябваше да се омъжа за него. Но нали знаеш как стават тези работи, Червенокоско…

Тя унило изкриви устата си на една страна и запали цигара.

Фил се облегна назад и се опита да смели това, което току-що му бе казала.

— Никога не съм си и представял — промърмори той.

— Може би трябваше да ти кажа — сухо рече Мин.

Той колебливо се засмя.

— Всички останали знаят — изрепчи му се тя. — Уит… и Меринел…

Да, предполагаше, че това беше причината.

— Господи, Мин!

Тя сви рамене.

— Не позволявай това да те тревожи, Червенокоско. Попита ме защо заминавам и аз ти казах. Не можех да стоя сред тълпата и да те гледам заедно с Меринел, така че…

— Но сега…

— Да, знам. Но поех тази работа. Ще отида и ще опитам. Може и да ми хареса.

— Обзалагам се, че на Уит не му е приятно.

— Той също е една от причините, поради които заминавам, Червенокоско. Човекът ми харесва, но не мога да се омъжа за него. А ако си отида, той ще има по-голям шанс да си намери друго момиче и да се ожени.

— Това, което трябваше да направиш…

Тя загаси цигарата си в пепелника на масата му и протегна ръка, за да го потупа по ръката.

— Знам, че трябваше — рече тя, след което му направи физиономия и се запъти към вратата. — Довиждане, Червенокоско. Ще ти изпратя картичка със снимка на зоопарка.

Фил си остана седнал там с кафяви замислени очи. Но едно бе сигурно. Ако Мин можеше да направи крачка към непознатото — момиче, и то малко, меко и нежно, въпреки наперените си маниери — защо и Фил да не може да бъде също толкова смел.

Значи Мин отиваше в Сейнт Луис! Той решително отклони от мислите си някои видения, които с танци започнаха да се появяват в тях.

Глава четвърта

Фил напредваше добре, но стана февруари, преди да е в състояние наистина да се изправи на крака. Бе се върнал в апартамента от седмица, когато му предложих да прекара известно време на юг, под слънцето на пустинята, преди да опита да се впусне обратно в работа.

Апартаментът ни бе в една от старите натруфени безвкусни къщи на авеню Спринг и си имахме собствена камина с позлатена дъбова обшивка и холандски плочки. Създаваше ни място да си топлим краката и ни бе приятно. Двете ни малки спални имаха врати към големия хол. Харесвахме си квартирата.

Сега Фил ритна решетката пред камината, за да е сигурен, че е привлякъл вниманието ми и прокара ръка през червената си коса. С изключение на един белег над дясното му слепоочие, където линията на косата му винаги щеше да е интересна, нямаше никакви видими следи от битката със смъртта. Разбира се, след два месеца прекарани в затворено помещение, беше блед. Обикновено кожата на Фил винаги има приятен кафяв тен.

— Казах ти — рече той — и мислех, че си ми повярвал, че няма да работя вече в клиниката.

— Каза ми — промърморих аз като почувствах кожата на ръцете си да изтръпва, — но мислех, че не си в ред от удара по главата.

— В ред съм — отвърна тихо той.

— Прозвуча ми налудничаво.

— Не се опитваш да погледнеш на нещата от моя гледна точка. Ти само си мислиш за клиниката и за факта, че напускането ми ще те остави с един нужен специалист и човек по-малко.

— Бих искал ти да си помислеше по този въпрос.

— Не знам как да те накарам да разбереш какво ми беше там в планината, когато бях сигурен, че ще умра на трийсет и две години и никога няма да мога да направя нищо от нещата, за които всеки човек си мечтае.

— Знам, Фил, но…

— Нямах видение или послание от извънземни — сериозно продължи той. — Но наистина видях, и то съвсем ясно, че човек трябва да използва живота си, за да свърши нещата, които иска да направи. Разбрах, че животът е кратък в най-добрия случай, а може да бъде и съвсем кратък, ако дори не се опиташ. Ако научиш един урок по този особен начин, Уит, го научаваш завинаги.

— Предполагам, че тук си прав.

— Можеш спокойно да се обзаложиш за това. Така че, когато установих, че не съм умрял — това беше повече от връщане към живота, то бе превъплъщение! — Покрай очите му се появиха малки бръчици, за да покажат, че говореше със смях за собствените си силни чувства. — Бях сигурен само за едно нещо. Трябва да използвам втория си шанс да живея. Ще осъществя нещата, които винаги съм мечтаел да направя.

— Мечтаеше да ходиш на риболов. Защо не отидеш?

— Ще отида. Но научих, че човек трябва да свърши първо най-важните неща, Уит. А в моя случай, това е медицинската изследователска работа.

— Ами ако се окаже, че не те бива за тази цел? Ами ако не ти хареса?

— Възможно е и аз пръв ще го разбера.

— Не съм съвсем сигурен.

— Виж сега, Уит. Бих искал да те накарам да погледнеш на нещата от моя гледна точка, но всъщност няма никакво значение дали ще успееш или не. Заминавам веднага след като успея да оправя работите си тук.

Наведох се да изтупам лулата си в решетката на камината.

— Не заминаваш, защото изпитваш чувство на вина за смъртта на Меринел, нали?

Забелязах, че кракът му внезапно трепна, но, когато отговори, гласът му беше достатъчно спокоен.

— Наистина изпитвам вина за смъртта й — призна той. — Но не поради тази причина напускам града. С риск да те отегча, ще повторя…

Изръмжах недоволно и той се засмя. Страхотен тип е.

— Знам, че звучи неубедително, когато идва от моите уста — обясни той, — но истинската причина е, че напълно осъзнавам, че ми е даден втори шанс на живот. Дадена ми е втора възможност да направя нещата, които винаги съм мечтаел да осъществя някой ден. Показаха ми на практика, че хората невинаги доживяват до този „някой ден“…

— Но — запротестирах аз, — говориш като че ли досега си се занимавал единствено с предписване на лекарства или поне като че ли си някой голям и известен лекар на висшето общество. А ти не си такъв, Фил. Ти вършиш добра работа тук. Досега си извършил успешно доста хирургически операции в твоята област, не си имал неуспешни случаи или нещо от този род. Не виждам на какво основание оценяваш работата си тук като недостойна! Няма за какво да се оправдаваш.

Той сбърчи вежди в размисъл.

— Не искам да кажа, че се оправдавам за нещо…

— Тогава какво, по дяволите, правиш? — разгорещено запитах аз. Изправих се на крака, облегнах ръка на полицата на камината и се обърнах към него с лула в ръка. — Непрекъснато повтаряш, че ти се е явило това видение на хълма — или както искаш там да го наричаш — и ясно ти е показало, че си тръгнал в грешна посока…

Отвори уста подобно на риба — не успя да намери подходящ отговор — и отново я затвори. Що се отнася до мен, знаех, че споря по две причини. Едната от тях беше целта ми да задържа Фил в клиниката. Другата бе Мин. В никакъв случай не исках Фил да отиде в Сейнт Луис.

— Погледни на нещата по този начин, Скоулс — продължих да настоявам на своето аз. — Представи си, че всички ние — Фоурстол и Рийдър, Коб и аз, сме били по някакъв начин ударени по главата и заставени да видим тази светлина, която ти си видял, продали сме своя дял и сме тръгнали за някъде, всеки по пътя си. Какво щеше да стане с теб онази нощ, когато те намерихме там горе на снега, полумъртъв от шок и студ, да не говорим за загубата на кръв?

— О, Уит…

— Знам. Така се случи, че те намерихме. И клиниката ни се оказа достатъчно близо, за да успеем да ти окажем спешна и опитна медицинска помощ. Погрижихме се за сътресението на мозъка ти, за счупените ти ребра, осигурихме ти кръв за преливане и независимо от всички твои явили ти се видения и откровения, все пак трябва да си готов да признаеш, че клиниката на болницата ни ти бе на разположение с няколко добри лекари на вниманието ти, готови да си облекат престилките, да си сложат гумените ръкавици и да започнат да работят като те лекуват!

Направо се бях вбесил и предполагам, че си личеше. Страхувах се да не кажа в яда си нещо излишно, свалих си очилата и старателно ги забърсах.

Фил вдигна поглед към мен и стъпи шумно на килимчето.

— Мисля, че си прав, Уит — намусено се съгласи той. — Ти най-добре знаеш какви бяха шансовете ми да оживея онази нощ и може би си прав, че наистина ви дължа всичко…

— Не ни дължиш абсолютно нищо, освен да оцениш качеството на услугите, които се извършват в Бери и Чапъл! — му скръцнах със зъби аз. — Това, което искам да ти кажа, е, че извади късмет, че не всички лекари са на мнение, че изследователската работа се явява върховната и единствена цел на истинската медицина.

Отново си сложих очилата и се отправих към банята, за да донеса бира от малкия хладилник, който държахме там. Фил седна на стола си, като имаше доста задълбочен и замислен вид.

— Ти и откровенията ти — промърморих аз, като му връчих халбата с бира.

— Може да е само идея — съгласи се той със сериозен тон, — но ми се струва, Уит, че трябва да установя до каква степен си струва тази идея да се претвори в практика.

— Никой не те спира! — разбрах, че съм победен.

Той си сръбна от бирата и не промълви нито дума в продължение на една дълга минута. След това бавно каза:

— Ще започна за едногодишен период. Възможно е като изтече този срок, да открия, че искам да се върна в клиниката. Не възнамерявам да продавам своята част…

Чух това с огромно облекчение. Все пак щеше да остане някаква връзка.

— Разбира се — продължи той, — ако човекът, който намерите на моето място, иска да стане собственик…

— Това ще трябва да се реши от управителния съвет. Аз от своя страна съм само член.

— Разбира се, но мисълта ми беше, че трябва да оставим малко нещата да се развият от само себе си. Ще съм в по-добро състояние да взема решение и да кажа нещо конкретно, след като видя как върви работата в Буун…

Буун. Сейнт Луис.

Изправих се на стола си, като оставих цялата ми ревност да се излее на висок глас.

— Ти следваш Мин, нали?

Той обърна глава, след това се извърна и с тяло, за да ме погледне. Предполагам, че цялата ми тъпа привързаност към това момиче, както и подозренията и страданието ми са били ясно изписани на лицето ми.

Фил се почувства неловко и имаше същия страдалчески вид.

— Ако Мин Брейди имаше поне малко разум — ядосано изрече той, — щеше да си остане тук и да се омъжи за теб. Няма да намери по-добър мъж в никой град на света!

Зарових нос в чашата с бира. Направих това, за да не заплача в нея.

— И Меринел имаше тези тъпи идеи! — продължи ядосано Фил. — Че, когато направиш нещо на изток или дори в Централна Америка, същото нещо ще е по-добре свършено, отколкото ако се направи тук в Айдахо. Никога не съм чувал по-глупави разсъждения!

Успях да му се ухиля.

— Звучи глупаво и когато говориш по медицинските въпроси, стари приятелю! — промърморих в отговор аз.

Той ме зяпна.

— Ами да — продължих аз. — Не твърдеше ли ти убедено досега, че лабораторните проучвания на изток са подобри от натоварения хирургичен график в Берило?

— Виж какво, Уит…

— Аз виждам добре. Ти си този, който е сляп и не вижда, Фил. Спри и се замисли за миг. Не тръгваш ли, защото тревата ти изглежда по-зелена там отвъд?

— Изобщо не става въпрос за това и ти много добре го знаеш!

— Ако наистина искаше да се занимаваш с изследователска работа, можеше да сториш това и тук в Берило. И тук си имаме плъхове и други подобни опитни животинки.

— В целия щат няма нито един институт по медицина.

— И знаеш ли какво? Ако всички мислеха като теб, никога нямаше и да имаме.

— Ако бях малко по-суетен, щях сериозно да възприема това предизвикателство.

— Не познавам по-суетен човек от теб — уверих го аз. Бяхме се приближили до кавгата, както никога досега. — Д-р Пастьор — злобно добавих аз.

— Ако бях Пастьор — уведоми ме той в отговор, — можех да си работя и тук, в Айдахо. Но тъй като съм начинаещ в изследователската работа и нямам опит, ще трябва да работя под нечий надзор и контрол, а за да направя това…

— Трябва, естествено, да отидеш на изток.

— Не знам дали ще се окаже наложително, но отивам. Поне в Сейнт Луис.

Сетих се за Мин и нещо се преобърна в стомаха ми.

— И колко време ще ти е нужно, за да получиш Нобеловата награда? — хапливо запитах аз.

— Уит! — той бе побледнял.

— Съжалявам. Аз съм мечка с наранена лапа. Две наранени лапи. Не искам да напуснеш клиниката, както и не искам да следваш гаджето ми.

— Ти, проклети глупако! Не следвам Мин! — разгорещено и на висок глас заяви той.

— Мин е в Сейнт Луис — студено му напомних аз.

— Не тя е причината, поради която отивам там.

Не му повярвах и му го казах.

— Не ми пука какво вярваш и какво не. Казвам ти истината. Отивам там, защото баща ми имаше приятели в Сейнт Луис. Писах на един от тях — беше главен хирург на групата Буун — и той ми намери работа. В лабораторията. Ще помагам също и в урологията, както и в акушеро-гинекологичните клиники. Няма да съм на някаква висока длъжност, нищо повече от един най-обикновен чиновник, затова не мисля, че репортерите ще тръгнат по следите ми, в това число и Мин Брейди.

— Все още не съм напълно убеден — рекох аз.

— И освен това, ако не продам дяла си от клиниката, ще съм твърде беден, за да тичам подир момичета — ме увери той. — Да не говорим, Уит, че Мин е твое гадже и аз го знам. Не съм от този тип мъже, които си падат по чужди момичета. Ще си имам друга работа, с която да се занимавам. Не е нужно Мин да знае, че и аз съм в града, освен ако ти не й пишеш, за да й кажеш.

— Няма да го направя — обещах му аз.

Оставих нещата дотук за тази вечер, но намерих възможност доста скоро да повдигна въпроса пред д-р Чапъл. Фил не работеше, но по навик и от скука висеше из клиниката по цял ден и то в кабинета ми.

Насърчавах го да прави това, като си мислех, че все може нещо да стане, което да го накара да се върне в операционната. Случиха се доста неща, но той се оказа много упорит и голям инат.

Изтъкнах това на Чапъл един ден по обяд. Той спомена нещо, че Фил вече изглежда добре и попита не е ли готов да го признае и да се заеме за работа.

— Заразил се е много лошо от идеализъм — казах на Стареца.

— Моля? — Имаше обичая да те поглежда внезапно с очилата си, които проблясваха на слънцето, когато бе изненадан или сърдит. И сега внезапно вдигна глава и аз замигах.

— Ами — погледнах Фил, който седеше в стола и ми се хилеше. — Младежът си мисли, че трябва да се заеме с изследователска работа, а не да си губи времето с хора, особено жени с еклампсия.

— Ох — изръмжа Чапъл, — още един!

— Докторе — изрече Фил, готов да се защищава.

— Сега думата има Уитли. Остави го да разкаже какво впечатление прави идеята ти на другите хора. — Той шумно разчупи сухите твърди бисквити на парченца и ги пусна в супата си.

— Не оставайте с впечатление, че съм съгласен с Фил — започнах аз, — но той не иска да слуша и си е наумил нещо по въпроса. Виждате ли, доста се е поизплашил там горе на Маккорд и е решил, че животът е къс и е лесно да се пропилее.

— Знаеш, нали, че мога с лекота да отрека това и да се измъкна? — промърмори Фил.

— Би било напълно в твой стил. Обещаваш също да се измъкнеш от работата си и да я напуснеш — обърнах се към Чапъл. — Това казва, че иска да направи, господине. Спори, че след като животът е толкова кратък, колкото е, човек не бива да прахосва нито миг от него, а трябва да използва всяка секунда, за да реализира мечтите си.

Д-р Чапъл бутна чинията със супата по-далеч от себе си.

— Какви са плановете ти, Скоулс? Какво възнамеряваш да правиш? — любезно запита той. Никога няма да престана да се възхищавам на способността му да прикрива собствените си чувства или дори мнения, докато не се запознае с всички факти.

Фил му разказа, като повтори същите думи, които бе използвал в разговора си с мен. Този път не прозвучаха по-добре или по-различно и, когато свърши, му го казах.

— Чували ли сте някога подобна глупост? — запитах аз.

Д-р Чапъл хвърли поглед към отворената врата на столовата за персонала на болницата. Няколко души вече седяха по столовете и пейките навън в коридора. Един нетърпелив млад човек държеше книгата на жена си да чете, две жени бодро си клюкарстваха, а друга оживено говореше на една сестра.

— Има някои лекари — замислено промълви той, — които се изявяват по-добре и по-пълноценно в теорията и идеите, отколкото в практиката. Не бих казал, че Скоулс е от тях, но през седемдесетте години, през които съм живял, съм допускал не малко грешки. Медицината, която практикуваме тук в клиниката ни, нямаше да представлява това, което е, ако не бе изследователската работа на другите доктори. Пастьор и Семелвайс, Флеминг и Вахтман, Кох и Васерман. Но от друга страна, разбира се, всяка научноизследователска работа има нужда от своята насоченост и цел за постигане. Вашият д-р Кох направи много за туберкулозата, но най-добрата изява на теориите му бе постигната на практика от един хирург в същия ваш Сейнт Луис, който пръв се зае да лекува заболял бял дроб. — Той съсредоточено погледна Фил. — Изследователската работа — продължи, — изисква определен тип лекари. Такива, които имат нужда от търпение, въображение — способност да приемат разочарованието и провала. За един Кох трябва да е имало хиляда души, които са живели, работили и умрели, без да бъдат признати, в този живот.

— Да, но те са вършили работата, с която са искали да се занимават! — намеси се Фил.

— Естествено, че е така. И ако самата работа е била тяхната цел, то може да се каже, че са я постигнали. Но същото може да се признае и за мен, докато работех тук в Берило през последните четирийсет и пет години, въпреки че с нищо не съм допринесъл за развитието на медицинската наука.

— Но вие построихте тази клиника и болницата — извиках аз.

— Да, Уитли, така е. Но човек би запитал, какво представлява още една болница сред хиляди други?

— Човекът, който може да отговори на този въпрос е този, който е довел жена си и детето си тук на лечение. Дори може да запитате приятелят ми Филип, тук дали през нощта на 18 декември не е било добре дошло за него, че болницата „Бери и Чапъл“ е създадена и построена точно тук.

— О, Уит… — простена Фил.

— Ами, какво да ти кажа, мисля, че трябва да се изправиш лице в лице с някои факти като този, вместо да си тръгнеш заради една приумица и да напуснеш работа, която знаеш, че можеш добре да вършиш, поради налудничавата ти идея, че се казваш Кох!

— Е, хайде, стига, стига толкова! — вметна успокоително Стареца. — Дотолкова, доколкото знаем, той наистина е един вид Кох, Лари. Моето мнение е, че Скоулс трябва да напусне клиниката.

Фил бе толкова изненадан, колкото и аз самият.

Д-р Чапъл, който явно не съзнаваше това, внимателно постави три пълни лъжички захар в кафето си.

— Не продължавайте да го изкушавате да остане при нас, Уитли — сериозно и тържествено каза той. — Ако не вярва в този вид работа, която вършим тук, ако не е убеден в значението и сериозността на превантивната ни медицина, както и в лечението, което провеждаме, няма да ни е от голяма полза и, колкото по-рано си отиде, толкова по-добре.

На Фил никак не му бе приятно да чуе тези думи, доколкото видях и започна да спори със Стареца.

— Вие не разбирате напълно, господине…

— О, не, напротив, напълно ви разбирам.

— Нямам никакво желание, нито изпитвам необходимост да омаловажавам хирургическите операции, които извършвам тук.

— Вие сте добър хирург, Скоулс. И винаги съм мислил, че притежавате истински талант да работите с хора, но ако сте загубили това чувство, а явно точно това се е случило, за да започнете да смятате, че научноизследователската работа е по-важна и е от по-съществено значение…

— Не можете да отречете, че е необходимо да се извърши малко научноизследователска работа по въпроса за емболията!

— Не го отричам. Изобщо не споря с вас. Напротив, уважавам ви за това, че знаете с какво точно искате да се занимавате. Просто изтъквах на Уитли, че работата ни тук прекалено много заангажира по-голямата част от свободното ни време, че сме заети повече от необходимото, за да апелираме към човек, готов да се откаже от практикуващата медицина. Разбирам по-висшия ви идеал да служите на човечеството, Скоулс. Но човекът като индивид вече не е от значение за вас. Готови сте да спасите всички жени от заплахата да получат емболия след раждане и това е прекрасен идеал. Но междувременно, ще оставите някой друг да върши работата ви тук в болницата и клиниката. Да вземем ей онази жена в зеления костюм там в коридора. Предполагам, че е дошла за рутинен проверочен преглед. В процеса на този преглед тя при нормални обстоятелства би минала през ръцете, очите, опита и уменията ви и вие щяхте да решите дали е в добро състояние и готова да продължи да изпълнява обичайните си задължения на съпруга и майка или възможно е да откриете, че в шийката на матката й е започнала да расте малка бучица, която има нужда от хирургическа намеса, анализ в лабораторията на патологията ни и така нататък. Вие щяхте да бъдете този, който ще извърши сръчно необходимата операция, щяхте да откриете наличието на бучицата в ранен етап и може би щяхте да спасите живота й. Сега, наистина, ще призная, че става въпрос само за една-единствена жена. Не знам името й, нито до каква степен точно тя е от значение за обществото…

— Д-р Чапъл…

Стареца се изправи на крака.

— Вървете и започнете изследователската си дейност — призова го той. — Спасете човечеството! Мисля, че трябва да го направите. Изобщо не сте ни от полза и не бихме искали да си губите времето тук с нас, д-р Скоулс! Сбогом, господине!

Горделиво се запъти към вратата и я затвори след себе си.

Дори и аз бях шокиран от горчивината на атаката му спрямо Фил. Фил също бе ядосан, до такава степен ядосан, та за момент си помислих, че ще остане само, за да докаже на шефа, че греши.

Не мисля, обаче, че Стареца имаше за цел с думите си да го подхлъзне и накара да вземе подобно прибързано решение. Д-р Чапъл бе всецяло отдаден на клиниката си. Той я бе изградил с повече идеали, издържали на времето и оцелели по-дълго, отколкото ние младите можехме изобщо да си представим. Това, което бе казал, ме накара да надзърна в дългосрочната цялост и интегритет на човека и неговия проект. Надявах се, че Фил също е успял да види това.

И възможно е да е било точно така.

Но независимо от това, той си събра багажа и напусна Берило в края на същия този месец.

Глава пета

Не спорих повече с Фил, преди да замине. Щях да продължа да отстоявам гледната си точка, а не исках да го изгубя като приятел. Чисто и просто погребах дълбоко в себе си съмненията си относно чувствата му към Мин. Погрижих се да съм доста зает със задълженията си в клиниката, а той се занимаваше със своите си работи. Не се виждахме често и дълго. Възможно е, докато се е намирал в Берило, да е хранел своите разяждащи го отвътре съмнения. Обикновено човек изпитва подобни съмнения, когато прави радикална промяна в живота си.

Но той трябваше да свърши много неща, преди да замине и допускам, че едва, когато е бил вече във влака и е погледнал от прозореца в Уайоминг, за пръв път е усетил истинско съжаление относно взетото вече решение. Счупените му ребра и лекото нараняване на белия му дроб ни накараха да го посъветваме да не пътува със самолет, а пътуването с влак му осигуряваше трийсет и шест часа за самотен размисъл, без да е нарушаван от нечие съгласие или несъгласие.

Седеше там, като гледаше красивата и безрадостна панорама на планината и пустинята, малките снежни ивици, които все още можеха да се видят тук–там, патиците на зеленото огледало на езерото, на всичките прекрасни първични цветове на природата — червено, синьо и жълто — и си мислеше за всички онези неща, които бе оставил зад себе си в Айдахо. Цъфнали жълти нарциси, дърветата с редове засадени отстрани храсти, издигащите се смърчове…

И приятелите му. Болницата. Някои заболявания, към които бе проявил интерес. Трябваше да се свърже с тези жени и отново да им вдъхне увереност, да си направи труда да им вдъхне вяра в докторите, които сега щяха да ги лекуват и да се грижат за тях. Имаше поне шест случая на следоперативни болни, които трябваше да посети и да поговори с тях. Записа си на едно листче какви писма трябва да изпрати на Форестал и Путнъм.

Отчетите за болните му бяха ясни и точни, но — имаше все пак един психосоматичен аспект в случая с приближаващото раждане на Анис Невин. Би трябвало да е нормално във всяко отношение, но майка й бе имала болно сърце и бе починала при раждане, когато Анис е била на четиринайсет години. Тя бе убедена, че може също да умре; вярваше в способността на Филип да извърши успешно хирургическата намеса, ако това се окаже необходимо. Да, трябваше да се обади на Анис и да я повика на преглед, да я убеди, че и другите лекари са също като него способни да се погрижат за нея!

Няколко минути мисли за мен. Надяваше се Уитли да е разбрал, че злият нрав и грозното му поведение напоследък се дължат на слабост от нещастния случай и нараняването.

Никога не бе имал приятел като Уит. Приятел, който винаги да го разбира, да се държи хубаво с него, независимо от ситуацията. Човек, който има свое собствено мнение по всички въпроси и определена линия на поведение, както след това ми писа Фил в едно писмо, и все пак човек, който винаги е готов да прояви необходимият интерес към идеите и постъпките на своя приятел.

Всички в Берило се бяха държали много приятелски и мило с Фил. Той предполагаше, че местоживеенето им обясняваше до известна степен характера им; размерът на планините, величието им бяха предизвикателство към личността на човека. Необятното синьо небе, ужасяващото струпване на купища островърхи скали — човек наистина трябва да притежава голяма душа, за да живее в подобно място. Дребнавостта и егоизмът щяха да са твърде хилави и немощни, за да могат да оцелеят. За да живее човек на такова място, той трябва поне да мисли за съседа си толкова често, колкото за себе си.

Фил седна изправен в седалката. Господи! Ами точно затова Чапъл му бе казал да се маха! Фил бе започнал да мисли главно за себе си, за собствените си мечти, колкото и похвални да са те. Той си намери извинение, че иска да се занимава с научноизследователска работа, за да допринесе за развитието на човечеството, но го вършеше основно и преди всичко, за да задоволи един импулс на Фил Скоулс. Чапъл бе успял да види това. И възможно е и Уит също да го е прозрял. Тази мисъл бе щекотлива и деликатна, затова Фил се запъти към вагон-ресторанта, за да избяга от нея. Но в него се натъкна на русокосо момиче, облечено в палто от норка. То толкова много приличаше на Меринел — имаше същите дълги тънки крака, апатични китки, когато държеше цигара, смело оценяващи хората очи, че той веднага се върна в купето си и започна умишлено да мисли за Меринел, за къщата, която се бе наложило да продаде, преди да напусне Берило.

Къщата бе напълно мебелирана, когато Меринел бе убита. Липсваха само сватбените им подаръци. Тя имаше ключове от къщата, но Фил бе сигурен, че никой от семейството й не бе ходил там, докато той беше в болницата. И като си седеше сега в топлия влак, усещайки устрема на колелата по релсите, чуваше, но не обръщаше осезателно внимание на заглушеното тракане, поклащане, допир и тропот на стомана в стомана, той се замисли за чувствата си следобеда, когато отиде с колата си до тази къща, за да я покаже на един човек и съпругата му, които бяха проявили интерес да я купят мебелирана.

Само отпечатъците от лапите на съседско куче можеха да се видят по покритата със сняг алея до къщата. Самата къща излъчваше чувството за пренебрегнатост и изоставеност, които трудно биха могли да се идентифицират. Може би това идваше от стъклата на прозорците, леко покрити с прах или от липсата на следи от автомобилни гуми по алеята към къщата. Резервоарът за гориво бе пълен, печката бе оставена слабо да гори, за да не замръзват тръбите, и независимо от това, когато Фил отвори вратата, от къщата лъхна застоял и влажен въздух — студен като въздуха в мазе, като умрял човек…

Дори и сега той потрепери при метафората си. Трябваше да избягва болезнените усещания и все пак не можеше да избяга от тях. Къщата до такава степен приличаше на Меринел! Дори и когато отоплението работеше и отвориха завесите с ярките цветове, ярката блестяща повърхност на пода и плота на масата, тя продължаваше да прилича на нейната къща, продължаваше да е нейната къща, бе толкова мъртва, че трябваше да я погребат заедно с нея.

Искаше му се да бе оставил предприемача да се заеме с продажбата на къщата, той трябваше да представи нещата нормални на перспективния купувач. Бе твърдо решил да не споменава нищо за причината, само да каже, че е решил да се премести за известно време в Сейнт Луис. Щеше да му се удаде да представи нещата по този начин на някои новодошли семейства.

Секретарят на търговската палата бе запитал дали не продава къщата, защото мислеше, че е намерил купувач.

Фил успя да намери тези хора на средна възраст. Мъжът бе писател, здравето на съпругата му не бе много добро, бяха й препоръчали да живее на по-голяма височина над морското равнище. Тя се заинтересува от професията на Фил, а именно, че е лекар и в разговора им той доста понаблегна на този факт.

На съпруга й, който гореше от желание да достави удоволствие на жена си, Фил трябваше само да спомене, че по всяка вероятност малката театрална група в Берило ще му допадне. Бяха приятни хора и със сигурност щяха да приемат с удоволствие Кенет Нокс сред тях.

— Имат ли някакви отличителни белези, по които да мога да ги различа? — запита той.

— Не, и може да ме убедят да скрия и вашата самоличност.

Те се засмяха един на друг.

Г-жа Нокс бе очарована от къщата — приличаше й на картина! Досега не бе успявала да освободи къщата си от всякакви дреболии и украшения, но сега щеше да опита. И защо за Бога я продаваше Фил? Бе готова да се обзаложи, че съпругата му…

Той кратко спомена, че брачните му планове са били нарушени и те тактично си замълчаха. Фил предложи лично да заведе г-жа Нокс до клиниката и да я представи на докторите там.

Изпълни обещанието си и нямаше никакво намерение отново да се връща в къщата, но г-жа Нокс му се обади да му каже, че е намерила някакви дрехи в гардероба и предполага, че може да са на бившата му годеница, чието име не знае…

Налагаше се Фил да отиде да ги вземе. Две пластмасови торбички пълни с летните рокли на Меринел, занесени там по напълно понятни причини. Трябваше да ги върне на майка й и най-накрая да се изправи лице в лице със семейството на Меринел — задължение, което досега страхливо бе отбягвал.

Разбира се, че отдавна трябваше да го стори. Бях шокиран, когато ми спомена за затруднението си.

— Никакви ли вести нямаш от тях? — запитах аз.

— Изпратиха ми цветя в болницата.

— И това ли е всичко?

— Да, но мога да разбера защо не дойдоха да ме видят тогава.

— Ти самият доста обикаляш насам-натам напоследък.

— Знам, Уит, знам. Трябваше да отида да ги видя. Сега мисля, че вече нямам друг изход.

— Така е — съгласих се аз. Изглеждаше толкова мрачен и тъжен, че му предложих: — Искаш ли да те закарам дотам?

— Имам нужда от малко морална подкрепа. Ти ходи на погребението, нали?

— Оставих си визитната картичка у дома им.

— Знаех, че си направил каквото трябва. Господи, Уит, аз дори не изпратих цветя!

— Целият град знаеше, че за малко да бъдеш и ти убит, Фил!

Той грейна.

— Да, мисля, че е така. Виж какво, Уит — не беше точно… — искам да кажа, наистина се чувствах зле заради Меринел, но просто не можех да намеря думи и не знаех какво да кажа.

— Знаеш ли, Фил, би могъл просто да им изпратиш дрехите й.

— Чакат ме да им помогна да се справят с някои от сватбените подаръци — изрече той с глух глас.

— Обикновено това е работа на булката, съответно, бих казал, на семейството й.

— Справили са се с повечето неща, но има семейно сребро и някои други неща, изпратени от моето семейство.

— Боже мили, Фил. Молили ли са те да отидеш?

— Да, когато мога. Г-жа Лоуи ми изпрати бележка.

— Ето, сега вече можеш.

Изглежда се чувстваше доста неловко и бе изпаднал в затруднено положение.

— А ще дойдеш ли с мен?

Отидох. По пътя се опитах да му разкажа с колко неприятни задачи е било принудено да се справи това семейство. Трябвало е да анулират всички планове за сватбата, да се обадят на всички поканени и да ги уведомят за случилото се, да върнат обратно подаръците, в добавка към мъката и грижите, които съпътстват всяка смърт.

— Може да не са обърнали внимание на поведението ми? — предположи той.

— Да се надяваме, че е така.

— Има нещо, което не съм ти казал, Уит — нещастно промълви той. — За онази вечер в снега.

Простенах.

— Казах ти, че Меринел и аз се скарахме, нали?

— Да, заради Мин.

— И заради други неща. Но преди да се нараним, започнах да си мисля защо се женя за нея — имам предвид Меринел. Струваше ми се въпрос на пълна случайност. Когато паднах и бях ранен, разбрах как позволявам на живота си да отмине покрай мен и едно от първите неща, за които искрено съжалих, бе планът ми да се оженя по начина, по който бях тръгнал…

— Искаш да кажеш…

— Да. Разбрах, че не трябва да се оженя за момиче, просто, защото животът ни е срещнал един с друг, защото тя е симпатична и организира страхотни партита.

Дълбоко си поех дъх.

— Не я ли обичаше?

— Не както подобава на мъж да обича жена, когато се жени за нея. От този брак би могло да излезе нещо средно, но това не би било най-доброто, което очаквам от този живот. Като докторството ми… — той ми хвърли един поглед и леко се закашля.

Замълчах си.

— Когато дойдох в съзнание и разбрах, че са ми отменили присъдата, първата ми мисъл бе да скъсам с Меринел. Това толкова дълбоко заседна в ума ми, Уит, та започна да ми се струва, че годежът вече е бил анулиран, преди тя да умре.

Паркирах на алеята, водеща към къщата на семейство Лоуи и изключих двигателя.

— Не знам дали да те посъветвам да споменаваш тези неща тук, Фил — загрижено споделих аз.

— Исках ти да знаеш защо съм се държал настрани досега.

Отворих вратата от моята страна.

— Мисля, че когато човек се замисли за нещо втори път, това винаги е от полза и че втората мисъл е винаги по-плодотворна и истинска — промърморих аз, но се съмнявам, че Фил изобщо ме чу.

Бащата на Меринел е предприемач от голям мащаб. Занимава се със строежа на язовири, пътни магистрали и водноелектрически централи по цял свят. По времето на смъртта й се намираше в Берило, като бе пристигнал за сватбата на дъщеря си, но, когато влязохме в къщата, установихме, че сега е в Италия. Г-жа Лоуи и синът й бяха в слънчевата стая, както ни съобщи филипинчето, което отвори вратата.

Съблякохме палтата си и той ни поведе през осветения като катедрала хол към много приятната стая, чиито прозорци през деня гледаха към пустинята и Тейбъл Рок. Вечер се спускаха бамбуковите завеси и в каменната камина гореше ярък огън.

Меринел бе плод на късния разцвет на брака на родителите си. Единственият й брат, Юджийн, който наближаваше четирийсетте, и, за съжаление, приличаше на майка си, една от онези дребни изсъхнали жени, които човек толкова често среща омъжени за големи и сърдечни мъже. Предполагам, че като момиче, г-жа Лоуи е била Дрезденския кукленски тип и не се е отличавала с особено блестящ ум.

Сега на шейсет и петгодишна възраст не бе станала по-умна от преди и бе изгубила всичките си претенции за красота, освен може би притаените дълбоко в нея. Носеше много бижута, бе накъдрила причудливо тънката си бяла коса, сложила си бе руж и бе напудрила сухата си стара кожа. Говореше с тънък и глупав глас.

Разбира се, всички изразихме съболезнованията си към неотдавнашната й трагедия. Наблюдавах как Фил се справи с това трудно положение далеч по грациозно и умело, отколкото бих успял да го сторя аз на негово място. Г-жа Лоуи се хвана за него и заплака.

Той седна до нея на канапето, тапицирано с хибискуси и внимателно я изслуша, докато му разказваше всички подробности от погребението на Меринел. Юджийн седеше близо до тях и си играеше с някакво парче жица и оцветени мъниста, които приличаха на ориенталска броеница и на мен не ми говореха абсолютно нищо. Съпругата на Юджийн, симпатична жена с конско лице, неудачно наречена Фърн (Папрат), се зае да полага усилия да ме забавлява. Разпита ме за театралните представления и за клиниката.

— Бедната Меринел! — въздъхна тя. — Толкова много искаше да вземе мъж с професия!

Не можах да измисля какво да отговоря на това твърдение, затова само възкликнах:

— Така ли?

— Да. Екскаваторите, булдозерите и останалите пътностроителни машини в историята на предците й силно тежаха и пречеха на Меринел — тя печално повдигна вежди.

Погледнах жената с ново уважение. Юджийн Лоуи, реших аз, бе късметлия. Надявах се повече от всякога, че Фил няма да сметне за необходимо да обяснява умственото си състояние и мнението си за Меринел.

Не го направи. Държа се прекрасно към г-жа Лоуи и след едночасов престой вече изглеждаше, че можем да си тръгнем. При първия намек за сбогуване, тя постави малката си слаба ръка на ръкава на кафявото му сако и се взря в лицето му отблизо, както правят късогледите.

— Ти винаги ще ми бъдеш като втори син, Филип — увери го тя. — Надявам се, че често ще идваш да ни видиш и да вечеряш с нас в неделя вечер, както щеше да правиш, ако Меринел бе жива — с усилие преглътна и върхът на носа й отново почервеня. — И вилата — сълзливо продължи тя, — татко ти и аз възнамерявахме да ви я подарим на вас, децата ни, като сватбен подарък…

Сега беше мой ред да преглътна. Тази чудесна ловна вила в Кьор д’Ален — ле-ле-е-е! Това наистина бе подарък!

— Искаме ти да я ползваш и да й се радваш.

Успях достатъчно да дойда на себе си, за да погледна Фил и да видя, че чувството за вина го разяждаше. Намираше се в ситуация, за която не бих му завидял, дори ако бе гарнирана с още десет суперлуксозни вили!

И тъй като наистина остро се нуждаеше от това, се радвах, че притежаваше този свой чар, симпатичния си външен вид, чаровната си усмивка и дълбокия си топъл глас.

— Г-жо Лоуи — искрено започна той, — мислех, че може да сте чули… напускам Берило.

Тя го погледна с недоумение.

— Но, Филип…

— Искам да се занимая с малко научноизследователска работа в Сейнт Луис… И тръгвам за там следващата седмица.

— Но няма никаква причина да го правиш, скъпи.

— Чувствам, че трябва да го направя, г-жо Лоуи.

— О, ти си още млад, но ще разбереш, че е невъзможно човек да избяга от мъката си.

— Не става въпрос точно за това — разбира се, надявам се, че като съм непрекъснато зает, това ще ми помогне… — Премести се от единия на другия си крак.

— Разбирам — продължи г-жа Лоуи с тънкия си притеснен глас, — че изглежда обвиняваш себе си за това, което се случи с Меринел.

Бузите на Фил се изчервиха. Откъде можеше майката на Меринел да знае, че са се карали?

— Не исках тя да ходи да кара ски този уикенд — обясни тя. — Бе толкова заета, да оправи кожата и косата см, но тя не ме послуша. Разбира се, вие, мъжете, не разбирате момичетата и техните нужди. Както и да е, постъпи така, както искаше ти, защото, в известен смисъл, това бе, което и тя самата искаше да направи…

О, Боже! Ако Меринел някога през живота си е направила едно-единствено нещо, което не е искала — това бе съвсем ново за мен и за Фил!

— Така че нямаш никакво основание да се чувстваш отговорен по някакъв начин или да напускаш, Филип — заключи майка й.

— Продаде ли акциите си от клиниката? — запита Юджийн със студен и практичен глас.

— Не — отвърна Фил, радостен, че може да смени темата. — Мислех първо да установя дали ме бива в научноизследователската работа.

— На мен също ми прилича на бягство — реши Юджийн. — Струва ми се, че преди всичко би трябвало да държиш на работата си, а освен това, мисля, че би могъл да доставиш поне мъничко удоволствие на майка ми. При дадените обстоятелства, искам да кажа.

Фил замига. Наистина се носеха подмолни слухове и приказки из града, но аз не се бях заслушал много в тях. Знаех, обаче, че се говори. Фил бе до такава степен заангажиран със собствените си грижи и планове, че не обърна никакво внимание на това как отстрани би могло да се прецени поведението му.

— Г-н Лоуи и аз — печално промълви г-жа Лоуи, — възнамерявахме да оборудваме и подарим на болницата една операционна в памет на Меринел, Филип. Но ако ти няма да си там да я ползваш… — Замълча и му се усмихна лукаво и самоуверено.

Бях в състояние да оценя и двете страни, участващи в ситуацията. Г-жа Лоуи отчаяно се мъчеше да задържи каквото можеше от интересите и живота на Меринел. Фил от своя страна също така отчаяно се мъчеше да измъкне крайниците си от тези погребални одежди и да оцелее.

— Г-жо Лоуи — тихо каза той толкова любезно, колкото би говорил човек, който е в състояние да удари възрастна дама по зъбите, — не се женех за дъщеря ви заради парите на семейството й. В никакъв случай няма да допусна този факт да промени живота ми сега, когато тя е мъртва.

И, разбира се, си тръгнахме с тези нелюбезни думи.

Семейство Лоуи се почувстваха объркани и обидени от тази реакция. Показаха съвсем ясно, че заминаването му, „бягството му“, както те го нарекоха, не им харесва. Мисля си, че семейството като цяло, бе копняло и се бе надявало да задържи един „мъж с професия“ в позлатения си кръг.

Във влака същия този следобед Фил изпитваше съжаление, че бе реагирал толкова грозно. Със сигурност би могъл да се справи със ситуацията по друг по-красив и възпитан начин!

Глава шеста

Фил ми писа надълго и нашироко за пътуването с влак и пристигането си в Сейнт Луис. Централната алея, писа той, се бе променила. Бяха я разчистили, някак си, но, за разлика от повечето неща, които човек помни от детството си, все още продължаваше да изглежда все така огромна както преди, когато десетгодишният Филип Скоулс бе напуснал града и се бе преместил с родителите си в Бостън.

Бе запланувал, писа той, да отседне в хотел близо до Грууп и отишъл първо там, но тъй като в града имало някаква бейзболна среща, нямало свободни стаи и трябвало да се задоволи с малка стаичка в търговската част на града. Било по чиста случайност, че отишъл точно в този хотел, чиста случайност, че е слязъл във фоайето в седем часа същата вечер, търсейки ресторантът на хотела и по погрешка се озовал в бара.

След като разбрал грешката си — „Бях гладен, не жаден“, пишеше той в писмото си, „тръгнах да излизам от бара и тогава…“

Нямаше претенции, че нямало да забележи момичето, което бе кацнало на високото столче до бара близо до вратата. Нещо витаеше около това момиче, имаше в нея нещо изтънчено, дори и когато бе седнала с гръб към хората, гладката й тъмна коса блестеше, червеният костюм й придаваше елегантност, която привличаше окото, кръстосаните й един върху друг дълги крака предизвикваха възхищение. Момичето се смееше с глава отхвърлена назад. Фил я погледна втори път и щеше да я отмине с искрено съжаление.

— Хей, Червенокоско!

Независимо от червеникавата му коса, много малко хора го наричаха така. Нито едно момиче нямаше този обичай, освен — нямаше начин, това наистина трябваше да е Мин!

„Представи си, Уит — ми писа той, — първият човек, който видях в Сейнт Луис беше Мин.“ Като прочетох това, сърцето ми се сви.

„Тя страшно се е променила! Дори и ти самият щеше да я отминеш, без да я познаеш. Трудно е да се повярва, че едно момиче може толкова много да се промени за два месеца! Знаеш, че винаги се е обличала с дънки и карирани блузи, дори, когато напускаше планината, бе облечена като планинско момиче. Но тази Мин ми събра очите. Страхотни дрехи — червеният й костюм беше направо върха! Носеше сандали с каишка — червена каишка и подметка, нищо друго! Тя вече не е нашето малко момиче, приятелю! Тази Мин добре знае отговорите и ги дава на място. Може просто да не сме я оценили както трябва, а, как мислиш? Може през цялото време, докато я тупахме по гърба и я оставяхме да се качва сама на коня си, да е притежавала тези качества, а ние просто да не сме я оценили както подобава? Маниерите й, хората, с които беше… Накара ме да се замисля за пиесите с две действащи лица от сорта на «Гласът на костенурката». Мин винаги е могла да се грижи за себе си както трябва, така че, възможно е, ако бе попаднала в подходящата среда, и у дома да бе изглеждала по този начин. Въпреки че се съмнявам. Беше с трима мъже и още едно момиче. Жена. Жената беше книгоснабдител на една от големите книжарници в града и отдавна се движеше в подобни среди. Мъжете — единият беше на около четирийсет години, бе редактор на вестника на Мин, вторият, който бе много лъскав на външен вид, бе пилот-изпитател в голямата фабрика за летателни апарати, а третият бе от онези безлични типове, които живуркат в отводнителните канали на мивките по баровете и изпълзяват навън, като светнат светлините вечер. Мин се различаваше от всички тях, но същевременно и приличаше на тях. Отне ми известно време, за да осъзная, че тя е същото онова наше момиче…

Промяната не е за лошо. Изглежда умопомрачаващо в тези дрехи. Харесва ми начина, по който хвърля бърз поглед наоколо с онези свои красиви кафяви очи — и на теб щеше да ти хареса, сигурен съм. И все пак не е Мин. Не е нашата Мин.

Пийнах по едно с тях, но не ми се ходеше на джаз концерта на речния кораб, на който те бяха тръгнали. Чувствах се изморен и напомних на Мин, че до неотдавна бях болен. Тя се съгласи, че няма да е лошо да си полегна и да си почина. Тръгнаха си, като обещаха пак да се видим и често да се виждаме отсега нататък.

Разбира се, най-простият изход би бил да се съглася с тях, но нямам подобни намерения, Уит. Дойдох тук да работя и възнамерявам моментално да се заема с това. Да работя усилено. Няма да си развалям дробовете в запушени барове или да си пропилявам безразсъдно парите. Нито пък да се мотая наоколо с твоето момиче.“

Така си мислеше той. Но аз добре знаех какво се е случило, когато двамата са се срещнали. Наоколо са прехвърчали искри. И уверенията му с нищо не допринесоха за успокоението на душата ми.

Фил пристигна в Сейнт Луис в четвъртък. Нямаше начин да отиде в офиса на Грууп преди понеделник, което му даваше на разположение два-три дни да поразгледа града. Баща му бе живял там двайсет години, бе работил за Грууп и се бе оженил за момиче от Сейнт Луис. Фил смътно помнеше Сейнт Луис от детските си спомени и от семейните разговори за него. Тези разговори се въртяха главно около Грууп и въпросите, свързани с него. Фил възнамеряваше да научи още много за тези неща, затова посвети оставащите му свободни дни на други интересни места.

Беше месец март и пролетта бе вече стабилно настъпила. Поради, мислех си аз, срещата си с Мин, той ми изпрати цял куп пощенски картички. Не беше нужно да ми казва, че се е влюбил в стария град. Кратките му бележки преливаха от възторг.

Изпадаше в лирически отклонения за старите кръгли камъни на пристана, сенките, хвърляни от моста Ийдс, дори за миризмата на река Мисисипи. Ходи и в градината на Шоу и неясно размишляваше за красивия зелен килим от мирта около гроба на донора, като обещаваше, че един ден в бъдещия му дом ще има дървета гинко. Помнеше зоологическата градина още от детството си. „Това е почетен град. Поощрява детските спомени.“ В търсене на дома, където бе живяла майка му — тя бе починала, когато Фил е бил на петнайсет години — той броди по тротоарите на частните площади. В Сейнт Луис ги наричаха „места“. На тях бяха разположени великолепни, вдъхващи благоговение сгради, но площад „Вендивентър“ вече го нямаше.

„Дошла им е на ум прекрасната мисъл да направят музей-паметник от една стара красива къща. Стои величествено и спокойно издигната в скъпия център на града.“ Изпрати ми снимки от къщата Кембъл с предложението и Берило да окаже същата почит на някоя от големите къщи на Спринг Авеню.

Направи дълго пътуване с автобус из областта, защото му бяха разказали за огромния напредък и развитие в тази насока. Отново бе впечатлен от красивите къщи с тих и спокоен вид, както и от просперитета им. И подчертаното внимание към съвременните нужди.

„Изкопали са корените си дълбоко в богатата плодородна земя на миналото си, раснали са и са се разраствали нагоре и на ширина по един красив и модерен начин.“ Сградата на картичката показваше фабриката за летателни апарати Макдоналд. Имах чувството, че я бе посетил специално заради спътника на Мин, онзи, който беше пилот-изпитател. Но той не го спомена повече, както и Мин.

Фил бе решил да отиде в Сейнт Луис заради спомените си от града. Бе използвал връзките и контактите на баща си, за да си осигури работа в Буун Грууп. При пристигането си, бе изпратил кратка бележка на един стар приятел на баща си. Този човек — д-р Семюъл Лоури — бе известен по целия свят като сръчен и опитен хирург с въображение и бе отличен в професията си, заради дългогодишния си труд, с цел да установи стандартните изисквания към квалификацията на специалистите. Едва миналата година се бе пенсионирал като главен хирург на Буун Грууп. Фил слабо го познаваше, защото баща му веднъж бе довел великия човек у дома на вечеря.

Фил реши, че след като лекарят се е пенсионирал, няма да е удобно да му изпрати подлизурска приятелска бележка. В събота ходи на служба в катедралата — тя също много му хареса! Изпрати ми снимка на разделителната стена зад олтара на църквата. „Харесвам дърворезбата тук. Човек не изпитва нужда да слуша проповед в тази църква.“

Като се върна в хотела, намери бележка, че трябва да се обади на д-р Лоури. Веднага му телефонира и чу сърдечния глас на възрастния човек, който му каза, че много се радва да чуе, че синът на Боб е в града. Покани го на вечеря у дома си. Каза, че е поканил няколко свои гладни приятели, които по стар обичай се събират у тях на този ден и, че може на Фил да му е приятно да се запознае с тях. Фил на драго сърце прие поканата и се обърна към администратора да попита как да стигне до този адрес.

— Господи, д-р Скоулс, това се намира доста далеч на север! Тези къщи са с изглед към река Мисури. Мисля, че дотам може да се отиде с автобус — около шест автобуса. Но ще ви отнеме целия следобед. Един момент… — Той направи справка в картата на града. Дори и с шестте автобуса, Фил все още щеше да има една миля да върви, за да стигне до нужния му адрес. — Бих ви посъветвал да вземете такси, господине.

Фил тръгна около четири часа, облечен в един от онези кафяви костюми, които много му отиваха и с плетена кафява вратовръзка. Той не е истински красавец, но е едър и има прекрасна усмивка. С гладката си червеникава коса, начинът, по който си присвива очите, а веждите му своеобразно се повдигат, с голямата си уста с хубави равни зъби. А интересът, който проявява към другите хора, кара всички незабавно да го харесат.

След като разбра къде иска да го закара, шофьорът на таксито го предупреди, че подобно пътуване ще му струва доста скъпо.

— Ако пътувате често до Джеймстаун Роуд — го посъветва човекът, — ще ви излезе по-евтино да си купите собствена кола.

— Това може да се окаже единственото ми пътуване.

— Там живеят само лекари. Една група от тях закупи целият квартал и след това си го разделиха. Като че ли искат там да живеят само техни хора — имат си своя църква и всичко останало. Изглежда докторите са съвсем различни хора от таксиметровите шофьори. Аз, например, когато не съм на работа, предпочитам да си поговоря с хора от други професии.

Фил се съгласи, че идеята не е лоша и се облегна на седалката, за да може да се наслаждава на природата и да не вижда брояча на таксиметъра. Явно ще трябва да си купи кола.

Искаше му се да бе дошъл със старата си кола от Берило, макар че бе успял да я продаде доста изгодно.

Движението по пътищата беше доста натоварено, въпреки надвисналия дъжд и слънцето вече залязваше, когато таксито зави във входната алея за дома на Лоури. Като плати на шофьора, Фил му каза, че пътуването си е струвало парите. Впечатлението му бе подсилено от гледката на красивата къща, белите й стени, терасата с колони, които спокойно и величествено се издигаха от ливадата и розовата градина, прозорците й гледаха към хълма и реката, разкриваше се обширна гледка към долината и другите хълмове. Да, наистина, пътуването си струваше парите.

Таксито си тръгна и Фил пресече алеята и се изкачи по стъпалата до предната врата. На паркинга имаше около половин дузина коли. От къщата се дочуваха доста гласове. Ако гостите бяха съседи и лекари, както му бе предсказал шофьорът на таксито, Фил бе готов да се запознае с някои хора, които биха могли да му бъдат полезни в бъдещата му работа.

Не бе разочарован. Д-р Лоури сърдечно го поздрави, представи го на стройната си прекрасна съпруга и след това го предаде на „зет ми, Рени. Д-р Макнеър, ако нещо ти потрябва помощ от него в бъдеще. Той заема старата ми длъжност в Грууп, както знаеш.“

Фил наистина знаеше. Зарадва се да се запознае с този човек. На високия, слаб главен хирург също му беше приятно да се запознае с д-р Скоулс…

— Вие се занимавате с акушеро-гинекология, нали, Филип? — запита д-р Лоури. — Няма начин синът на баща ви да не се занимава с това.

— Квалифициран съм в хирургическа акушеро-гинекология, господине — призна Филип. — Но целта на работата ми тук е да извърша някои изследователски проучвания относно кръвните съсиреци и емболията.

— Отказали сте се от практиката? — попита старият човек като се намръщи.

— Нашият доктор не е много далновиден — му прошепна зетят.

Старият доктор изсумтя и каза, че ще разговаря с Филип насаме по-късно. Човек не можеше да очаква никакво уважение от тези нищожества с претенции. Но… човек, който се е занимавал достатъчно с докторска практика, за да се квалифицира… Господи боже!

Рени Макнеър се подсмихна под мустак и докосна ръката на Филип.

— Елате да ви представя на някои от другите гости, докторе — настоя той. — Момичетата изгарят от желание да се запознаят с вас. Предупреждавам ви, че всеки новодошъл е истинска плячка за тях.

На Фил, съвсем естествено, му се сляха пред очите и ушите имената и лицата на толкова много непознати. Някои от мъжете бяха лекари, а повечето от жените биха могли да се нарекат привлекателни. В общи линии групата бе съставена от близки приятели. Обръщаха се един към друг на малки имена, разговаряха за децата си, градинарство и резултатите им от игрите на голф. Познаваха си вкусовете. Бе същият вид събиране, каквото би се получило и при нас в Берило. Фил се надяваше, че ще съумее да стане част от една такава група, беше общителен човек.

Вечерята бе сервирана преди д-р Макнеър да успее да го запознае с всички и съпругата му се приближи към двамата мъже.

— Рени — горещо го помоли тя, — майка иска да отидеш в трапезарията и да й помогнеш да нареже шунката.

Той се завъртя към хубавата си русокоса жена.

— О, виж какво сега, Джейн…

— Знаеш какво прави винаги татко. Или завързва някакъв разговор и никой не получава месо, или пък най-щедро го изсипва в първите няколко чинии, които му се подадат и останалите си умират от глад. Тя казва, че трябва ти да отидеш и да започнеш да го режеш.

Макнеър направи комична физиономия на Фил.

— Ти си хирург, нали? — подхвърли хитровато той.

Фил се ухили.

— Доколкото разбирам, тук става дума за вътрешно-семеен въпрос.

Рени тръгна.

— Като чуеш следващият крясък… — мрачно предупреди той.

Джейн се усмихна на новодошлия.

— Предполагам, че не сте успели да се запознаете с всички, но елате с мен — ще ви напълня чинията и ще ви подбера симпатична компания, с която да се нахраните. Правилно ли съм разбрала, че сте от Айдахо?

Беше изключително красива жена, грациозна и уравновесена. Тя сложи Фил да седне в една облицована с дъб стаичка с половин дузина приятни хора, готови да обсъждат преимуществата на премоделиране на стара къща пред тези да си купиш нова.

— И в двата случая — намеси се Фил, — веднага щом се нанесеш, рискуваш да ти се срути на главата.

— Значи си женен — констатира другият доктор в групата.

— Не, но приятелите ми споделят с мен всичките си проблеми.

— Представете си сред нас има нов ерген — зачуди се една симпатична червенокоса жена, облечена в зелено.

— Леле, каква загуба — престорено се завайка другата жена, — тук няма свободни дами на разположение…

— Но той все ще остане за известно време — заяви червенокосата. — Нали, д-р Скоулс?

— В общи линии, да. Прикрепен съм към Грууп, считано от утре сутрин. Но няма да живея тук, в тези медицински Елисейски полета.

— Не прибързвайте, дайте си време, както и на Лоури — провлечено произнесе сардоничният доктор с хлътнали бузи и изпито лице. Казваше се Милър. Беше педиатър. — Ако сте му протеже…

— О, в никакъв случай не бих могъл да предявявам подобни претенции — прибързано изрече Филип. — Баща ми и той са били приятели едно време. Поканата му тази вечер беше просто един израз на гостоприемство; това е всичко.

— Трябва да се възползвате от това на всяка цена — посъветва го д-р Милър. — Макнеър също би могъл да ви бъде от полза и да ви помогне в Грууп.

— Ще го имам предвид — учтиво отвърна Филип, но вниманието му бе отвлечено от разговора. В другия край на коридора можеше да види една групичка, все още насъбрала бюфета в трапезарията. Там имаше едно момиче — жена всъщност… Сигурен беше, че не я бе виждал досега. Беше блондинка. Косата й, толкова светла, че имаше леко зеленикави тонове, бе сресана с четка на блестящи вълни, които обрамчваха лицето й. Очите й, помисли си той, трябва да са сиви, въпреки че е възможно да имат синкав или зеленикав оттенък. Във всеки случай бяха красиви и загадъчни. Говореше малко. Лицето й, маниерите й излъчваха очарователно спокойствие и неподвижност. Красотата й бе тайнствена като на сфинкс, която, както той естествено, знаеше, невинаги таеше някакви тайни.

От друга страна и това не бе изключено.

Знаеше едно — тя бе най-красивата, най-мистериозната жена, която някога бе виждал! Стоеше сред групичката, държеше чиния с храна в ръка, ядеше от нея и разговаряше с хората наоколо и все пак създаваше впечатление, че е замислена и самотна в празна зала с колони. Приличаше на картина, на статуя, на която още не е вдъхнат живот.

Фил се опита да отгатне възрастта й — според него явно беше над двайсет и пет, но още нямаше трийсет. Ако беше омъжена, което не изглеждаше вероятно от външния й вид, поне не за някого от, мъжете на партито, въпреки че всички бяха симпатични и сърдечни хора.

Но това светлокосо момиче, със съвършеното си овално лице, забулените си очи, неподвижната и неусмихваща се уста, отнесеността й…

Беше облечена в сапфирено синя рокля, имаше тънка и бяла шия, ръцете й бяха закръглени, и изглеждаха меки и хладни…

Стоеше заобиколена от мъже, но Фил не можа да открие никакъв признак на възбуденост по лицата им заради това, че се намират в компанията й и разговарят с нея. Обръщаха сериозно внимание на думите й, което беше странно, като се вземе под внимание, че разговарят с толкова красива жена. Коя ли беше тя? И защо…

Бе готов да запита червенокосата до него, когато повикаха един от мъжете в трапезарията. Той рязко тръгна към коридора, като високо каза на жената, която напускаше:

— Ще довършим тази тема по-късно, докторе!

— О, не — простена на ум Фил. Не можеше да бъде! По-скоро бе готов да приеме факта, че е омъжена за този бъбрив пълен мъж, който бе застанал до нея. Просто не можеше да свърже в представите си това съвършено спокойствие да обслужва болни в шумна клиника или тези бели пръсти да се занимават с груба анатомия.

Наведе се към червенокосата.

— Коя е онази блондинка в синята рокля? — Посочи с очи към трапезарията.

Червенокосата се засмя и побутна съпруга си по ръката.

— Казахме, че сред нас няма неомъжени момичета, а съвсем забравихме за Арнинг — жизнерадостно съобщи тя.

Съпругът й, педиатърът със сардоничен вид, промърмори нещо от сорта, че Арнинг е омъжена за професията си.

— Не харесвам умните жени — призна той пред приятелите си.

— Затова се ожени за мен — съгласи се устатата му дребна съпруга.

— Ти си съумяла да го заблудиш в това отношение — възпитано се обади капитан Джено.

— Шшшт! — засмя се г-жа Милър. След това се усмихна на Фил. — Тя не е доктор по медицина… но се боя, че наистина е много умна. Скъпи, ти кажи на Скоулс коя е тя. Аз пак всичко ще объркам.

— Тя е микробиолог по професия — послуша я Милър.

— Мисля, че просто става въпрос за това, че мъжете по принцип не обичат толкова умни жени. Казва се Пейдж Арнинг. Спечелила е стипендия за работа с Грууп от Националния институт с предназначение проучване болестите, причинени от микроорганизми. Мисля, че научната й тема е да установи дали птиците, а така също и комарите, пренасят енцефалитния вирус.

Лицето на Фил трябва да е имало странно изражение. За един миг той не е бил в състояние да проговори.

— Боже Господи — възкликна той, — защо ли момиче с такъв външен вид би трябвало…

Д-р Милър се обърна, за да разгледа по-подробно д-р Арнинг.

— Ами да, прав сте, тя наистина е хубавичка — заключи той.

— Ето, това вече е моето момче! — одобри жена му.

— Бихте ли искали да се запознаете с нея, докторе? — запита мъжът от въздушните сили.

— Мисля, че да — неуверено произнесе Фил. — Винаги съм мислил, че искам да познавам момиче с такова лице. Нещо има ли й, Милър?

Докторът избърса пръстите си в салфетката. След като старателно извърши това, отговори:

— Мисля, че ме подвежда умът й — призна той. — Не я познавам добре. Не бих искал да кажа нищо, което да попречи на приятната евентуална бъдеща дружба между вас, след като Джено ви запознае…

Фил се засмя, въпреки че бузите му се бяха зачервили. Другите също се ухилиха и подсмихнаха, като чакаха д-р Милър да изплюе камъчето пред новодошлия.

— Предполага се, че се занимава с научноизследователска дейност, с цел да допринесе печалба за непривилегированите — това е съставна част от стипендията й. Не ми изглежда такъв тип жена, откровено казано, която да проявява задълбочен интерес към бедните хора, но може и да е точно такава, не зная със сигурност. Естествено, преоблича се, преди да дойде на подобно парти. Рядко я срещам в болницата. Работи главно в лабораторията. И е с нас едва от началото на годината. В бюлетина пише, че е работила в Европа, а май че беше и в Индия, така ли, Джейн?

Жена му кимна.

— Не помниш ли? Аз я питах дали си е донесла сари и тя отговори, че не е — за секунда дръзкото, подвижно лице на г-жа Милър придоби отнесената студенина, характерна за красивото лице на д-р Арнинг.

— Говори грубо и не много възпитано — промърмори Милър.

— Не е така — възпротиви се съпругата му. — Мисля, че просто я е страх от хората.

— Възможно е да е стеснителна — предположи втората жена в групичката. — Много умните хора често са срамежливи.

— Както и да е — каза д-р Милър, като се изправи. — Грууп мисли, че тя ще е следващия ни човек, който ще спечели Нобеловата награда.

Фил подсвирна с уста и се захили на капитан Джено.

— Май че в края на краищата няма да искам да се запозная с нея.

— О, хайде, хайде, няколко пъти безпрепятствено съм разговарял с нея и не съм имал никакви проблеми.

До този момент д-р Арнинг бе вече привършила вечерята си и бе влязла в хола, където я намериха седнала на канапето заедно с д-р Шлайхер, който бе мозъчен хирург. Той отстъпи мястото си на Фил и д-р Арнинг спокойно зачака новодошлия да започне разговора.

Наложи се да поразмърда мозъка си, за да намери някаква тема, подходяща за целта, но се оказа, че никога досега не бе срещал подобно феноменално създание. Реши, че ще е по-добре да забрави, че пред него стои красива жена (очите й наистина бяха сиви, а синята й рокля им придаваше зашеметяващ синкав оттенък!). Реши да се опита да я заговори на обща тема от професионален интерес. И така бедният човек объркано започна да говори на жената за плановете си по обичайния маниер, по който един мъж търси признание…

Там в Айдахо всичко това ми звучеше налудничаво. Но дори и аз бях успял да доловя идеалистичната страна на проекта му и трябваше да призная, че хич не беше егоистично от негова страна да се откаже от осигурения си успех като хирург, за да се посвети по такъв начин на несигурността на научноизследователската работа.

Всяка друга жена би извикала: „О, та това е наистина прекрасно!“, независимо дали е разбрала какво точно той има предвид. Но тази жена… клепачите й бяха тънки и синкаво прозрачни, миглите й бяха тъмни и гъсти за блондинка, червените й устни приятно се разтваряха, и все пак нито една искрица интерес не проблесна на изтънченото й лице.

Какво друго оставаше на Фил, освен да продължава да говори? Бе попаднал в капан на това канапе, тапицирано в светлозелена дамаска с красива жена до себе си, с която бе помолил да го запознаят.

— Разбирам, че работя във вашата област, д-р Арнинг.

— Така ли? — гласът й бе кадифено мек.

Фил оправи вратовръзката си. Стаята бе топла…

— По-точно, надявам се да е така. Назначиха ме да извърша известни изследвания тук в Буун. Виждате ли, до гуша ми дойде да се грижа за съпругите на собствениците на скотовъдни ферми, в края на краищата всеки един достатъчно компетентен доктор би могъл да се справи с този вид работа. Бях на място, където нямаше възможности за индивидуална научноизследователска работа — ние дори нямаме нито едно медицинско училище в целия щат! Можете ли да си представите подобна изолация? Осъзнах, че не е достатъчно за един доктор, да завърши медицинска академия, да лекува болните в областта и да се установи някъде за цял живот. Естествено, това не бе правилно за един лекар, който е усетил необходимостта от по-задълбочени проучвания — и когато почувствах това призвание, не ми оставаше нищо друго, освен да си събера багажа и да избягам надалеч от удобния си малък кабинет.

Той спря, ужасен от звуците, които издаваше. Той ли беше този човек, който бе започнал да приказва толкова небрежно, през куп за грош? Разговорният му маниер не бе още достигнал степента да се обърне към нея с думите „партньоре“, но си мислеше, че биха могли да стигнат дотам…

Тя протегна прекрасна ръка към сребърна чаша, пълна с цигари. Фил неловко посегна към запалката, за да я запали, и се почувства засрамен като десетгодишно момче от несръчността си.

— Буун Грууп — произнесе ледената девойка на науката — върши доста работа за селските доктори. Мисля, че два пъти в годината предлагат серия лекции и освежаващи паметта демонстрации… — Бе учтива. Явно изобщо не се интересуваше от селските доктори.

Фил също се почувства обиден, че го сметна за един от тях, въпреки че, естествено си беше точно такъв, погледнато от нейна гледна точка.

— Икономически установен е фактът — на висок глас произнесе той, — че градовете не биха могли да съществуват без фермерите. И крайна цел на рационализацията — той избърса мократа си вежда, — е да признае значението и важността на медицинско обслужване за тези фермери.

Той й подаде сребърния пепелник, който я заинтересува далеч повече, отколкото обоснованото му оправдание за необходимостта от съществуването на „селските доктори“. Използва пепелника, протегнат от него, без да й мигне окото.

Всъщност, почти изобщо не погледна Фил. Той поговори още малко за това колко нужни са клиники като Бери и Чапъл сред нарастващите населени места на Далечния запад, докато тя продължи да стои студено, без да проявява никакъв интерес към думите му.

След още известно време, протекло по подобен начин, д-р Шлайхер се върна с дребен тъмен човек, който искаше да зададе на д-р Арнинг един въпрос. Той й го зададе и тя видимо грейна при обсъждането му с този непривлекателен мъж. Не бе намерила, каза тя, никакви подходящи за изследванията си животни, освен мишки. О, да, човек трябва да е винаги готов да опита и други! Сега, да вземем под внимание детският паралич се изследва най-добре върху плъхове…

Фил стоеше там, като отчаяно се мъчеше да си придаде интелигентен вид и се замисли за мъхестите плъхове, нарисувани на детските писалки…

Разговорът все повече и повече се задълбочаваше. В ушите му звучаха термини, които никога досега не бе и чувал. По-добре е начаса да се измъква от тази бездна! Ако го запитат за мнението му, напълно е възможно от устата му да излязат думите, че пеницилинът е едно великолепно откритие!

Поостана още малко, достатъчно дълго, за да поразгледа още веднъж отблизо Пейдж Арнинг. Господи, тя наистина беше красива! Фигурата й бе прекрасна, кожата й бе перлена, да, това беше точната дума, гласът й, който приличаше на песента на лебед, би трябвало да се използва само, за да произнася с нежност някое мъжко име, а не да говори за цистозоми и някакъв тип с отвратителното име Бинсвангер.

Фил поклати глава. Момиче, което е в състояние да се изчерви, когато разговаря за енцефалити и да се усмихва с ентусиазъм на един грозен, ситен…

Сепна се и се отдалечи. Знаеше, че никой не погледна със съжаление отдалечаващите му се широки рамена. А той със сигурност не бе свикнал на подобно отношение!

Лесно намери Джено и капитанът въпросително повдигна вежди към него.

— Доникъде не стигнах — призна Фил. — Мъжката ми привлекателност не й направи никакво впечатление.

— Хич да не ти пука — отвърна със смях Джено. — Нито един мъж досега не е успял да очарова Арнинг. Ако това, разбира се, може да послужи като утеха.

— Но защо? — объркано запита Фил.

Джено отново се засмя.

— Това с нищо няма да допринесе към суетата ти, докторе, но тази дама е изтъкана само от мозък и няма никакво сърце.

— Искаш да кажеш, че щях да постигна нещо, ако бях гърбав авторитет по левкоцитите?

— Както и да ги наречеш, прав си, точно така е.

— Кажи, какво още знаеш? — задъхано попита Фил. Бих се осмелил да кажа, че това е бил първият случай в живота му, когато жена не му е обърнала внимание.

Семейство Макнеър поканиха Фил да се върне с тях в града. Джейн бе забелязала пристигането му с такси. И освен ако не се казваше Рокфелер…

Той се засмя и каза, че няма никакви роднински връзки с гореспоменатия.

Тръгнаха си малко по-рано, отколкото на него би му се искало, но г-жа Макнеър лесно се изморяваше, бе бременна в третия месец.

Фил каза, че ще се радва на компанията им и ще му е приятно да се върне в града с тях и се сбогува с останалите гости. Д-р Лоури го накара да обещае, че при първа възможност ще отиде пак при него и да поддържат връзка. Каза му, че ходи в Грууп три пъти седмично.

От спалнята на горния етаж донесоха едно спящо малко тригодишно момченце, завито в одеяло и го сложиха да легне на задната седалка при Джейн. Двамата доктори седнаха отпред и Макнеър заговори с приятен и искрен интерес за плановете на Фил.

Каква е точно идеята, запита той, на д-р Скоулс във връзка с емболията?

— Главната ми идея — призна Фил, — е, че съм против нея.

Д–р Макнеър мрачно кимна.

— Откъде смятате да започнете?

— От самото начало — заяви Фил.

— И всичко това за ваша сметка и на ваши разноски — замислено промърмори Макнеър.

— Разбира се — отвърна Фил. — Работата ми няма да представлява интерес за никого. Със сигурност поне не в началото. Виждате ли — неловко се засмя той, — проектът ми звучи доста наивно и невинно тук във вашата среда и в Грууп, господине. Там на запад си мислех, че правя нещо, което е смело и неегоистично. Единственият ми определен план е да работя в урологията и предродилните отделения. Трябва да ми дадат малко място в лабораторията. Но ако настоявате да узнаете чистата истина, нямам никаква представа как точно ще го използвам.

— Значи излиза, че никога досега не сте се занимавали с научноизследователска работа?

— Не, господине. Работата ми в лаборатория приключва с хистологията и биологичната база в академията.

— Хъм-м-м — промърмори Макнеър.

— Сигурно ме мислите за луд.

— Ами, ние вече се занимаваме с тези въпроси, бихте могли да се посъветвате с нашите хора или пък, ако искате, можете да работите с тях…

— Дойдох тук, защото знаех, че ще имам нужда от помощ и напътствия.

— Постъпили сте много разумно.

— Всъщност имам един мъничък план…

— Да?

„За един друг човек — Пейдж Арнинг!“ Помисли си Фил, като трепна — това „Да?“ би могло да прозвучи леко надменно и презрително, но при Макнеър то съдържаше интерес и насърчение, желание да бъде убеден.

— Мислех си, че може да ми разрешат да проуча някои от хората, които са починали от емболия — да направя аутопсии, може би и по-разширено и задълбочено да сравня протичането на болестите при тях. Също така бих искал да се върна назад в досиетата на тези смъртни случаи и да сравня историите на заболяванията… да се поровя за причините, нали разбирате. Да сравня физическия им външен вид и така нататък.

— Това звучи добре — вмъкна Макнеър.

— Разбира се, бих искал самият аз да извърша аутопсиите.

— Ако сте хирург…

— Такъв съм.

— Мисля, че бих могъл да ви уредя тази работа. Няма доста голяма конкуренция в тази област и като шеф, бих могъл…

— Бях забравил, че сте шеф — искрено възкликна Фил и Джейн се изсмя на глас.

Той се обърна към нея и й се усмихна.

— Д-р Милър ме посъветва да го използвам — призна си той, — но и аз бях забравил съвета му.

— Ето ти един честен човек, Джейн — подсмихна се Макнеър. — Честен човек.

— Надявам се, че това компенсира невежеството ми като изследовател — подхвърли Фил.

— Всички ние започваме невежи — му напомни Макнеър. — Това, което не мога да разбера, е, защо искате да се впуснете в тази дейност. С каква област в хирургията сте се занимавали?

— Квалифициран съм в…

— Квалифициран? — Колата рязко тръгна по-бързо и Джейн леко запротестира:

— Рени!

— Съжалявам — промърмори той и отново намали скоростта. — Но, Скоулс, кажете ми — продължете и ми кажете с какво сте се занимавали достатъчно дълго и достатъчно добре, за да отговорите на изискванията на хирургическия колеж?

Фил изглеждаше и прозвуча глупаво.

— Акушерство и гинекология.

— Обзалагам се, че жените са били много нещастни, когато сте напуснали — обади се Джейн.

Макнеър още веднъж погледна госта им.

— Хъммм — съгласи се той, — с тази червена коса и усмивка — ако наистина сте били добър…

— Справях се — рече Фил.

— Работили сте на запад, нали? В какъв вид болница сте били?

Фил му разказа доста подробно за „Бери и Чапъл“.

Д-р Макнеър бе чувал благоприятни отзиви за нея. Фил му каза броя и различните случаи, които е лекувал през осемнайсетте си месеца работа в клиниката и болницата.

— Все още очаквам обяснение — вмъкна Макнеър, — или пък оправдание…

— Ами, възможно е тук да намерите отговор на въпроса си. Ето основанието ми, докторе. Виждате ли, миналата зима бях доста зле ранен. Известно време си мислех, че ще умра. През това време направих основен преглед на живота си досега и какво е струвал той. Разгледах също мечтите си, които тогава ми се струваше, че ще останат несбъднати и нереализирани…

— А те, естествено, включваха, научноизследователската работа.

— Да. В противовес на този вид хирургия, с която се занимавах. Цезареви и кесареви сечения, биопсия и кюретаж — всичко това се извършва в мъничка болница в един мъничък град, без с нищо да допринеса аз лично към това. И тогава, когато не умрях, ми се стори, че са ме върнали към живота, за да свърша нещата, за които съм мечтал.

— Така че напуснахте и дойдохте тук да се занимавате с аутопсии — неочаквано грубо изрече Макнеър.

— Надявам се, че така ще бъде само в началото — решително отсече Фил. След това се обърна в седалката, за да погледне Макнеър в очите. — Моля за извинение, господине — изрече той с искрения си сърдечен маниер. — Осемнайсет месеца се оказаха достатъчно дълъг срок, за да ме откъснат от дисциплината и правилата на поведение в голямата болница.

Рени промърмори нещо неразбрано.

— Хареса ли ви на запад?

— О, да, разбира се. Там… Били ли сте някога в Айдахо?

— Не. Само в Калифорния.

— Не мисля, че ще намеря достатъчно думи, за да ви опиша красотата на тези места. Планините, например, са по-грандиозни и величествени, по-страшни и вдъхващи благоговение, отколкото бих бил в състояние да ви ги опиша с думи. В началото ме уплашиха. Градът е разположен в долина, като подножията на хълмовете, които са доста внушителни, се издигат направо от краищата на улиците. Берило се гордее с дърветата си, с красивите си жилищни сгради и булевардите си. Освен това там се предлагат и могат да се практикуват всякакви видове спорт. Каране на ски през зимата, снегът се разтопява чак през април и ски пистите се намират доста близо до града, на по-малко от час с кола до добрите писти. Ловуване и, разбира се, риболов. Реките там са красиви и пълноводни… — Господи, от какво се беше отказал!

Джейн запита дали Запада продължава да си бъде див и Фил отговори утвърдително, но че така е само на определени места. Той продължи забавно да разказва за приумиците, които възникнаха от местния ни закон за комарджийството.

— В Берило комарът не е разрешен, но точно като излезе човек от границите на града, е разположен Гардън Сити, една процъфтяваща община, съставена изключително от домове за игри на зарове и други комарджийски игри. За бащите на града Берило е суров тест и изпитание на добродетелите им да гледат как в Гардън Сити се харчат толкова много пари и се оставят там. — Той се усмихна, унесен в спомените си. — Харесваха ми тамошните хора. Всичките бяха сърдечни и жизнени. Мисля, че имат по-голямо въображение и повече далновидност от хората, които живеят на изток. Естествено, климатът, особено в долината, е направо прекрасен.

— А болницата, в която сте работили — тя държавна ли е или е частна собственост?

— Частна е — докторите я притежават.

— И вие ли? — шокирано прозвуча гласът на Макнеър. Фил бе твърде погълнат от позакъснялото признание на действената носталгия, която изпитваше към очарованията на Айдахо…

— Да — небрежно отвърна той. — Имам свой дял в нея.

— Ами — заключи Макнеър, — ако ми казвате истината за това място, за работата си, за хората, за природата, изобщо не мога да проумея, защо, за Бога, сте дошли тук!

— За да правя дисекции и аутопсии? — усмихна се Фил.

— Да. Или да се занимавате с научноизследователска работа. Разбира се, винаги съществува шансът да откриете нещо наистина важно във връзка с емболията и че това може да се окаже от изключително важно значение. Но при всички случаи, Скоулс, не вярвам, че сте напълно прав като мислите, че предприемате стъпка нагоре или дори напред, когато избирате научноизследователската работа пред това, с което сте се занимавали. Трябва да сте добър хирург, даже повече от добър, за да получите специалности да се квалифицирате на вашата възраст. Трябва да сте…

— Вече съм почти на трийсет и три, господине.

— Може да пропуснете това „господине“. Разговарям с вас като приятел, надявам се.

— Благодаря ви.

— И като хирург — произнесе тихият глас на Джейн зад тях.

Мъжете се спогледаха.

— Неговите изследвания биха допринесли за работата на всички хирурзи — бързо се намеси съпругът й, — но ще отстъпя фаворитизма и протежирането на собствената ми клиника.

— От много места са ме обезсърчавали — призна Фил. Вече бяха стигнали до града. — Не ме карайте до центъра — предложи той.

— Няма да ни отнеме повече от двайсетина минути, а и освен това ни трябва още точно толкова време, за да довършим разговора си.

— Добре… — съгласи се Фил и си извади цигарите, без да предлага табакерата си на Джейн, а тя се засмя.

— Вие сте акушер, нали?

— Да, наистина.

— Бяхте ли доста зает в Айдахо? — запита Макнеър.

— О, да. Също така съм се занимавал с гинекология.

— Да, спомням си. И не ми правите впечатление на много амбициозен човек.

— Не, господине. Не смятам, че съм. Възможно е да съм бил твърде предпазлив един-два пъти, но мисля мога да претендирам, че нямам нито една допусната фатална грешка при операциите си.

— Това е много добре. И жените наистина ли ви харесваха?

— Хей, Рени — запротестира съпругата му. — Аз мога да отговоря на този въпрос по-добре от д-р Скоулс. Жените наистина са ви харесвали и са ви имали доверие. Но вие също така сте умеели да различавате бърборковците от истинските болни. Държали сте се добре и към двете разновидности, но сте били строги с бърборковците…

Фил са разсмя на глас.

— Имате прекрасна съпруга, Макнеър.

Рени изсумтя тихичко.

— Наистина е прекрасна — съгласи се той. — И отговорът й ще послужи за целите ми. Забелязах тази вечер, че имате сърдечни и приятни маниери, че притежавате дарбата да проявявате искрен интерес към хората, което е огромно предимство за един практикуващ хирург, но при един научен лаборант и изследовател е просто излишно и ненужно качество. Не мога да понеса мисълта, че един добър лекар, какъвто вие може би сте, ще се превърне в машина за научни изследвания като… Запознахте ли се с Пейдж Арнинг на партито?

Преди да отговори, Фил отвори прозореца на колата откъм своята страна и изхвърли цигарата си.

— Да. Красива е.

— Да-а-а. Тя също така притежава един от най-острите умове в областта на биологичните изследвания. Но за тази жена не съществува нищо по-голямо от един микроорганизъм. Истина е, че не всички изследователи приличат на нея, но винаги съществува опасността да се превърнете в точно такава машина. Арнинг е човеко устойчиво момиче, което работи в бацилоустойчива лаборатория. И най-лошото е, че е доволна. Напълно е загубила представа за целта на изследванията си, така е потънала сред предметните стъкла и клетките си…

— И енцефалитозоните… — мрачно добави Фил.

— Значи трябва да сте разговаряли с нея — сухо се засмя Макнеър.

— Не особено успешно. Повечето време я слушах да говори. Помолих да ме запознаят с нея, защото си помислих, че е много красива…

— О, не! — запротестира Рени.

— Но тя наистина е красива! — обади се Джейн.

— Знам, но това не е най-подходящият подход, за да се доближи човек до нея.

— Напълно сте прав! — ентусиазирано заяви Фил. — Но що за момиче е тя, ако човек не може да се възхищава на красотата й? Не прояви никакъв интерес към мен, когато откри, че съм от така наречените от нея селски лекари и новак в изследователската дейност.

— Горката! — запалено изрече Джейн.

Макнеър спря колата пред входа на хотела.

— Джейн — обясни той на Фил, — е на мнение, че никакъв куп университетски дипломи не е в състояние да замени на жената живота, който тя би могла да води като такава.

— Ако има себе си предвид, тя е права — рече Фил, като излизаше и протягаше ръка на Джейн със сърдечна усмивка.

— Имам предвид живота на всяка жена — подчертано произнесе тя. — Не мисля, че умът като такъв, е най-добрата дарба за една жена. На Пейдж й липсват толкова много неща, че просто ми се плаче за нея! Лека нощ, д-р Скоулс. Надявам се скоро пак да ви видим.

— Сто на сто, на всяка цена. Лека нощ и много ви благодаря и на двамата.

— Ще ви се обадя — обеща Рени, като тръгваше с колата.

Фил се качи в стаята си като си мислеше за съжалението, което Джейн изпитваше към Пейдж Арнинг. „Животът на всяка друга жена би бил далеч по-добър…“ — бе казала тя.

Разбира се, животът на Джейн Макнеър, с многото й задължения и радости като съпруга и майка, бе съвършеният живот за Джейн.

Но да каже „всяка друга жена“?

Какво да кажем за Мин Брейди? Живее сама, работи в един вестник, оставяйки нахаканото си приятелство с всички мъже да замени любовта, която би могла да получи от Уитли — що за живот бе този за момиче от калибъра на Мин?

А Меринел? Животът, който бе водила, и щеше да продължава да води, живот, който в най-малките си подробности се ръководеше главно от нещата, които бяха на мода в момента, от нещата, които обществото считаше за правилни, от обувките на краката й до начина, по който се обръща към съпруга си. През последния ден от живота й, Фил бе осъдил начина й на живот и го бе счел за плитък и незначителен.

А сега и Пейдж Арнинг. Дали нейният живот, воден единствено от високото ниво на интелигентността и интелекта й бе по-добър от яркото емайлирано съществуване на Меринел?

Ако Меринел бе още жива, щяха ли те с Фил да се оженят, както бяха запланували и щеше ли тя да се развие в по-задълбочена насока? Възможно е.

Също както е напълно възможно да съществуват дълбини в характера на Пейдж Арнинг, тя да притежава уязвими слаби места, неподозирани от самата нея и неразкрити на никого досега. Нямаше начин да няма. Тя все пак беше жена, а не хартиена кукла.

Глава седма

На следващата сутрин Фил се представи на директора на офиса в Буун и получи графика си за възложените му за изпълнение клинични задачи. Директорът, отговарящ за научните изследвания, щеше да определи място за него в лабораторията и да му възложи проект, Фил по собствена инициатива проучи лекцията и демонстрационните упражнения на медицинския институт, като си отбеляза тези, които смяташе, че могат да представляват интерес за него.

Представи се на шефа на урологията и отиде в библиотеката, за да проучи какво има там. Определи си доста натоварен работен и учебен режим, като се надяваше, че ще успее да намери време и за лабораторните си изследвания. Смяташе, че най-добрият подход щеше да бъде да влезе във връзка с онези научни работници, за които му беше говорил Макнеър и които вече работеха по неговия въпрос…

Човекът от урологията го улесни, като го помоли да приготви няколко диапозитива със специални случаи на левкемия за една лекция.

Приятните маниери на Фил и желанието да задава въпроси му спечелиха симпатиите на доста хора. До края на седмицата вече бе поел толкова ангажименти в предродилното отделение, че имаше опасност да се преумори от работа.

Но бе дошъл в Буун точно с тази цел, така че дългите работни часове не означаваха нищо за него. Вече можеше да се занимава с работата си в лабораторията, ако сметнеше това за необходимо. Главният офис с удоволствие му предостави списък на всички болни от емболия пациентки, като му дадоха възможността да проучи историите на заболяванията им и да мине на визитация из болничните отделения с медиците.

Мястото, което му бяха определили за лабораторни изследвания, се намираше във факултета по патология, десететажна сграда с три подземни нива и разполагаше с всички видове машини и оборудване, които не познаваше и които не представляваха интерес за него. Тъй като не му бе отпусната стипендия и провеждаше изследванията си на собствени разноски, се наложи да похарчи доста пари за материали — толкова много, че бе принуден да се позамисли за високата цена на своя идеализъм и да поразсъждава за възможните последствия от начинанието си.

Беше зает, но дали щеше да излезе нещо от дейността му? Запозна се с някои доста приятни хора в лабораторията — техници и патолози, непрекъснато го молеха да им обясни идеята си и често му казваха, че е зубрач. Високата сграда излъчваше разнородни миризми — зловонната миризма на формалдехид, животинските развъдници, тютюневият дим от една машина, която изпитваше въздействието му върху белодробния рак — и шумовете: дрънченето на стъкла, удрящи се в стъкла, прехвърчането на електрически заряди, крака, отекващи по бетона, звъненето на часовниците за отмерване на времето, необходимо за провеждане на лабораторните опити и други, като от време на време се чуваше и оживеният говор на групички мъже, които усилено работеха върху нещо. По-често, обаче, разговорите им се въртяха около перспективите на настъпващия бейзболен сезон или пък някое момиче запитваше дали някой иска кока-кола.

Лабораторната скамейка на Фил се намираше под един прозорец, обърнат към четириетажната, устойчива на бацили сграда, която Макнеър бе споменал и нарекъл биологичната естествена среда на Пейдж Арнинг. Достъп до нея имаха само ограничен брой хора от кадровия състав. Бе построена преди две години, за да разреши най-трудния проблем при медицинските изследвания, а именно как да се запази животът на хората, които работят със смъртоносни бацили.

Беше сурова сграда, построена от жълти тухли и варосана в бяло. Крилата, които съдържаха лабораториите, се простираха настрани от сградата на централния офис. Прозорците се закриваха от каменни навеси, защото прахът от щорите щеше да попречи на деликатните опити. Върхът на сградата бе украсен от скупчени един до друг коминоподобни вентилатори. За Фил се превърна във въпрос на живот и смърт да проникне в нея и да види какво представлява сградата отвътре.

Лесно можеше да влезе в административната сграда, но Форт Нокс бе по-достъпен от лабораториите. Сградата им бе затворена в себе си и трудно достъпна.

Както беше казал Макнеър, Пейдж Арнинг също бе затворено и трудно достъпно момиче. Главният хирург най-често се оказваше прав в преценките си…

Семейство Макнеър бяха поканили Фил на семейна вечеря и го бяха попитали как му върви работата.

— В клиниката се справям добре — с готовност отвърна Фил. — Пробивам си път в урологията, но и там нямам проблеми. И, естествено, предродилното… — Той сви рамене и се усмихна.

Другите изчакаха. Усмивката на Фил изгасна.

— Все още не съм успял да направя нищо в лабораторията — печално призна той. — Все се надявам да получа някакъв проблясък, някакво вдъхновение или идея…

— Прекалено бързо променихте сферата на дейността си от действена хирургия към други области… — любезно се опита да му помогне Джейн.

— Защо да не си останете в клиниките? — изръмжа баща й. — Проблясъкът може да ви стигне и там. Ако изобщо се появи. — Тонът му бе преднамерено противен и двете жени с молба за извинение погледнаха младия доктор с открито лице, когото и двете харесваха.

— Кажи му поне една насърчителна дума, Сам… — промърмори съпругата му.

— Той няма нужда от нея. Няма да му я кажа. — Но и д-р Лоури се беше усмихнал. — Някога познавах един младеж, който много приличаше на Фил. Един от най-съвършените и завършени като личности мъже, когото някога съм срещал. Притежаваше истински талант. Да не говорим за въображение. И какво мислите, че се случи тогава? Стана религиозен. Което не беше лошо…

— Това си е нещо напълно нормално! — намеси се г-жа Лоури, като намигна на Фил.

— Да, но този младеж реши, че трябва да стане свещеник, с което прахоса най-добрите човешки способности, за които някога съм чувал. — Д-р Лоури вдигна чаша. — Досега.

Фил добродушно се засмя, след което изрече с плътния си глас:

— Доколкото разбирам, господине, машината за дим в сградата на лабораторията е проектирана от Макнеър. — Той целенасочено погледна към стария човек.

Лоури си остана невъзмутим.

— Така е. Тя е неоценима при изучаването и установяването на ефекта на цигарения дим върху човешките бели дробове. Аз самият съм правил някои свои проучвания в тази насока. Но… — Посочи той с розовия си показалец през масата към Фил. — Никой от нас не се отказа от хирургията, за да се занимава с това!

Фил кимна, като кафявите му очи останаха замислени. Рени му дойде на помощ, като дефинира идеята му да определи дали физическата конструкция или структурните недостатъци могат да допринесат за появяването на емболията.

— Това може да ви доведе и до психиатрията — вмъкна старият доктор със събуждащ се отново интерес. — Срещал съм го сред мързеливците, ако мога така да ги нарека. Старомодна е тази дума. Вие, хората с претенции, няма да го разберете. Но ако вземете тези, които се отпускат и лежат на факта, че не могат да ходят поради напредналата си възраст или пък да се занимават с физически упражнения — само им дайте възможност да развият емболия и те никога няма да я пропуснат!

Вечерта бе преминала сред подобни запалени разговори, приятен обмен на идеи, жизнен и професионален опит. Фил се надяваше, че ще може по-често да се среща с тези хора.

И все пак — животът му не бе така пълноценен, както би могъл да бъде.

Бе имал една среща — с приятна млада жена, специалист по уши, нос и гърло. Беше му разказала най-подробно за работата си и изглеждаше, че младият д-р Скоулс доста й е харесал, Фил си мислеше, че не би имал нищо против по-често да се среща с нея, но не бе съвсем сигурен.

Не преставаше да си мисли за Пейдж Арнинг, като си спомняше бляскавата й светла коса, сенчестите й очи, красивото й, излъчващо спокойствие лице. Трябваше да разговаря тогава с нея за нейната работа, а не да й разказва за своята. Следващият път непременно щеше да го направи. Само че се оказа трудно да намери този следващ път. Как да процедира, за да я срещне още веднъж? Естествено, би могъл да постъпи като всички хлапаци, като виси на вратата на жилищната й сграда…

За щастие, бе твърде зает, за да се занимава с подобни глупости. И тогава, един ден, я срещна в коридора на първия етаж в лабораторията на патологията. Беше толкова изненадан, че направо не можа да проговори. Винаги си бе мислил, че ще я срещне, облечена в работна бяла престилка и си бе представял походката й. И изведнъж сега я видя в костюм от същия светъл цвят като косата й, с две емайлирани карфици на ревера — точно, както би се облякло всяко друго момиче на нейно място…

Заекна като я поздрави, тя кимна, като разсеяните й очи говореха, че изобщо няма представа с кого говори.

— Аз съм Скоулс — напомни й Фил. — Запознахме се с вас на партито на д-р Лоури. — До този момент вече бе успял да дойде на себе си и да скалъпи една усмивка.

— О, да! — отвърна тя, въпреки че все още нямаше вид да си спомня нещо. — Не помня лица много добре…

— Е, това поне, надявам се, не ви пречи в работата — увери я Фил. Стори му се, че тя трепна.

— Не — студено отговори тя, — не ми пречи.

И Фил изведнъж видя отдалечаващия й се гръб. Не спираше да си мисли, че е красива. Имаше хубава походка, красиви крака, изправени рамене…

Позна го, когато се срещнаха следващия път и след една-две срещи, той я попита дали ще се съгласи да вечеря с него. Не бе преднамерена среща. Бе я срещнал съвсем случайно на улицата, беше пет часа вечерта, затова…

За негова най-голяма изненада, тя се съгласи. Запита я къде би искала да отидат и тя предложи ресторанта на Гаравели. Обичала италианската кухня, а сама жена не се чувствала удобно на подобни места.

Фил си беше купил кола — не беше кой знае каква, но все пак кола — и отиде обнадежден на тази среща. Но не се случи нищо особено. Тя си остана студена и интелектуално настроена. Що се отнася до разговора, той започна дискусия на тема дали е възможно красотата и умът да вървят ръка за ръка или обратно.

Тя каза, че предполага, че има предвид жените.

Той призна, че е така.

— Представата на обикновените хора за интелектуалния тип не е по-добра за умните мъже, отколкото за умните жени — изрече д-р Арнинг. Бе си поръчала вечерята с твърда увереност на човек, който добре познава кухнята в ресторанта и знае какво точно иска. Започна съсредоточено да се храни. — Обществеността си го представя като човек с голямо и открито чело, блед и не твърде привлекателен за противоположния пол. — Тя повдигна гъстите си мигли, за да погледне сериозно към д-р Скоулс.

— В такъв случай не мога да се класирам — направи плах опит той. Тя се съгласи с него и след това поомекна.

— Всичко това, естествено, е доста преувеличено — изрече Пейдж Арнинг, като сръчно навиваше спагетите около вилицата, която придържаше с една лъжица. — Мисля, че в Колумбия са провеждали такива тестове. Избират групи от мъже и жени. Едната група показала резултат на коефициента на интелигентност по теста на Стенфъд Бинет 135 и нагоре. Другата била на средно ниво — от 90 до 110, знаете ли?

Фил я наблюдаваше, без да каже нищо.

— След това предали тези млади хора на съдийско жури, състоящо се от мъже и жени, които трябвало да ги градират като красиви, симпатични или привлекателни физически. Установило се, че студентите с по-висок коефициент на интелигентност, са по-хубави от тези със среден. Мисля, че този тест е бил повторен в Темпъл със същите резултати.

И ето тук свърши темата за разговор на д-р Скоулс, при всичките му усилия да разнежи тази прекрасна, много умна млада жена.

Така че Фил я запита как върви работата й.

Много добре.

Все още се чудеше откъде да намери друга тема за разговор — хич не му се искаше да я пита какви книги е чела напоследък! — когато в ресторанта нахлу шумна група хора и сред тях беше Мин Брейди. Тя не видя Фил — но видът й го подсети за идеята да я попита била ли е някога в Айдахо.

— Че защо да ходя там? — запита тя с нескривано любопитство.

Той се опита да измисли някакво основание.

— Природата е много красива.

— Ходила съм в Кел Тех. И в Лос Аламос.

— Откъде сте?

— Оттук, от Сейнт Луис.

— Тук ли сте израснали?

— О, не. Но съм от мястото, където работя.

Разговорът, който поведе за вкусовете им, не се оказа по-ползотворен и резултатен. И когато той замълча и изобщо не проговори, тя прие мълчанието му съвсем спокойно. Изяде си вечерята с далеч по-голям интерес, отколкото този, който показа към него и разговора.

Фил я изгледа с любопитство. Беше облечена в тъмносиня копринена рокля, която подчертаваше фигурата й. На шията си имаше тежка златна огърлица, привличаща вниманието към бялото й гърло, на ушите си носеше малки обици, които акцентираха бузите й и изтъкваха синината на дълбоките й очи. Беше от този вид костюми, които би облякло момиче, което се гордее с женската си красота.

Но това момиче с нищо не показваше подобно отношение към самата себе си, нито пък с нещо издаваше, че е жена и е в състояние да изпитва някакви присъщи на всяко женско същество чувства, със същия резултат можеше да е излязла от някоя от собствените си епруветки и колби.

Върна я обратно в лабораторията, където тя каза, че иска да отиде, отвори й стъклената врата и се върна в колата си, сигурен, че я ненавижда. Бе точно толкова привлекателна, колкото натъпкана с памук епруветка, и далеч по-безинтересна.

През първата седмица Фил се бе преместил от хотела в търговската част на града в друг хотел близо до Грууп. Апартаментът му бе малък, състоеше се само от приятен хол със сгъваемо легло, което се спускаше от панелната стена.

Имаше газова камина с дърва и цепеници, които светеха в червено, баня с удобни за него размери, снабдена с дъска за гладене и ютия и малък кухненски бокс с хладилник. Апартаментчето бе уютно, въпреки че не беше особено евтино, като този недостатък се изкупваше от факта, че се намираше близо до центъра. Обслужването на стаите се извършваше от камериерки, имаше гараж за колата му, ресторант, в който можеше да се храни или да се забавлява с приятели, ако реши.

Не се задържаше много в него, бе живял там повече от месец, когато една дъждовна вечер буквално се блъсна в Пейдж Арнинг, която влезе забързана във фоайето, като качулката на палтото й закриваше лицето й.

— Какво, за Бога, правите тук? — запита той, след като успя да дойде на себе си след срещата.

Тя се отдръпна от него, не се усмихна, когато той се ръкува с нея и каза:

— Съжалявам! Може би аз трябва да съм тази, която да ви зададе същия въпрос — оживено изрече тя. — В края на краищата аз случайно живея тук.

Лицето му разцъфна в усмивка.

— Наистина ли? Ами това е направо чудесно!

— Защо?

Започваше вече лека-полека да свиква с научния й начин на задаване на въпроси, с единствената цел да получи отговор.

— Ами, защото и аз живея тук и ще ни бъде доста удобно…

— Д-р Скоулс! — Тя се отдръпна изправена и разтресе глава, като си свали качулката, за да може по-добре да го изгледа. — Досега правя опити да се държа любезно с вас…

„Любезно, ами!“, помисли си Фил като я наблюдаваше. Бузите й се бяха зачервили, което й отиваше.

— Разбирам, че вие западняците разчитате на приятелството повече от общоприетото, но трябва да ви кажа, че не ми е приятно да се възползвате от моята… моята…

— Любезност — й подсказа Фил, като почувства как собствените му бузи пламват. Тази жена беше луда!

— Да — Пейдж се съгласи с думата. — Не ми е приятно да ме следите. Считам го за непростимо нахалство от ваша страна.

Блясъкът в очите й, цветът на лицето й, дори когато се дължеше само на гнева й, бе точно това, от което тази ледена дама имаше нужда, за да се превърне във вълнуваща красавица.

— Хей, хей, стига толкова — меко запротестира Фил. — По-спокойно, док…

— Не обичам да ми викат „док“!

Той се усмихна.

— Предполагам, че повечето хора и това знаят — изръмжа той. Беше го нарекла „западняк“, без да влага в това абсолютно никакъв комплимент! Щеше да изиграе ролята си до край.

— Бързам. Ще ме извините ли? — Цветът бе изчезнал от бузите й, но очите й все още мятаха искри.

— Няма да ви задържам повече, отколкото е необходимо да ви кажа, че нямах ни най-малка представа, че живеете тук. Доколкото знаех, се помещавате в лабораторията. Разбира се, това никак не ме изненадва. Нямам точната статистика, въпреки че вие по всяка вероятност я притежавате — продължи той, като и неговите очи леко заблестяха, — но по моя преценка около двеста души са гости на този хотел и доколкото имам понятие, поне половината са свързани по някакъв начин с Грууп. Хотелът е наблизо, удобен е и е добър. Мисля, че всички сме се настанили тук по тази причина, госпожице Арнинг.

Ако знаеше как да го направи, сигурно щеше да се извини. Но тъй като не знаеше, тя силно се изчерви, този път наистина, и явно доста объркана се забърза към асансьорите.

Фил не каза нищо друго, нито пък се помръдна от мястото, на което бе застанал, когато тя се втурна през вратата, но се обърна достатъчно, за да погледне замислено след нея, докато си запали цигарата.

Когато излезе навън, се усмихваше под мустак. Струваше му се, че епруветката започва да се изпълва с малко небесна вода. Госпожица Арнинг сигурно ще възрази на научния му подход към въпроса, но тя си беше едно наистина красиво момиче, когато хукна към асансьора.

Глава осма

Времето, разбира се, следваше своя ход и Фил започна все повече и повече да се ангажира в болницата. Хората го харесваха и стана популярен, както сред пациентите, така и сред персонала. Сръчността и професионалните му умения в предродилното отделение бяха лесно обясними, но и колегите в отделението по урология също намираха новия доктор симпатичен и способен.

Бързо схващаше страховете и съмненията, които биха могли да усложнят заболяванията на старите хора. Това качество бе уникално за един млад лекар и пациентите му го хвалеха толкова често, че сред служителите на болницата бързо се разнесе новината, че „Този д-р Скоулс е много добър човек!“

До този момент Фил вече бе започнал да работи над проекта си за сравняване историите на заболяванията на различните пациенти и сведенията за състоянието на артериите им, но продължаваше да проявява сърдечен интерес към всеки пациент, който седнеше на скамейките на клиниката, особено към тези, насочени да дойдат при него за преглед и съвет. Сред Грууп се разнесе мълвата, че д-р Скоулс е в състояние да положи неимоверен труд, за да преодолее страховете на една възрастна жена, която за първи път на седемдесет и деветгодишна възраст е отишла на медицински преглед. Може да е родила пет деца, но това бе станало вкъщи, под надзора и с помощта на опитна медицинска сестра или акушерка, която да се грижи за нея.

Това попадане в болницата бе съвсем различно. След като видя, че затруднението й в случая може да се яви като възможно усложнение на заболяването, Фил положи старание тя да се запознае със сестрите и лекуващите я лекари. Настоя лекуващият лекар да отдели специално време, за да я посети. Както си бе войнствено настроена, без съмнение, тя имаше проблеми с нервите и сърцето, характерни за възрастните хора, и леката операция, която й предстоеше, щеше наистина да протече леко, ако пациентката се отпусне и не се бои. Подтикна сестрите да се съобразяват със стеснителността на старите хора, както в неговата клиника, където настоя това да се взима предвид при всички случаи, така и в другите болнични отделения, където го препоръчваше. Старите хора не се гордееха с тялото си; младият д-р Скоулс долови този важен факт и уважаваше възрастните си пациенти до такава степен, че съумя да възстанови себеуважението им.

Повечето от заболяванията им изглеждаха неизлечими, но Фил спореше, че всяко, макар и временно възстановяване на някаква нормална дейност си струваше труда. Затова внимателно преглеждаше всички възрастни мъже и жени, които идваха в клиниката, твърдо решен да направи всичко възможно, за да облекчи или спре болката им и да възстанови до такава степен нормалната дейност на заболелия орган, че мъжете да могат да се разхождат известно време, а жените да имат възможност да посещават приятелките си или да се занимават малко по малко с домакинска работа, Фил бе доволен от работата си в клиниката по урология. Тя му даваше материал за „научноизследователската му дейност“ и започна да крои планове какъв доклад ще напише по този въпрос.

Шефът на клиниката каза, че Скоулс би трябвало да се специализира в тази област. Това бе горещо оспорено от главният лекар на акушеро-гинекологичната клиника; Фил бе достатъчно добър в собствената си специалност. Би трябвало д-р Урология да дойде и да го чуе какви съвети дава на семейните двойки, които са били разочаровани в желанието си да създадат семейство. И освен това той неимоверно бързо забелязваше, когато имаше случаи на ненормално протичане на бременността! Младите майки направо го обожаваха — младите съпрузи също го харесваха, което вече бе наистина голямо постижение!

И д-р Урология, както и д-р Акушерство и гинекология не одобряваха и бяха против склонността на Скоулс да се занимава с изследователска работа.

Но Фил си остана непреклонен в това отношение. Бе започнал да работи в тази насока и твърдо възнамеряваше да продължи. Макнеър му бе уредил да извърши аутопсиите, които искаше. Той стриктно спазваше определените си часове за работа в лабораторията. Беше непрекъснато зает и се сприятели с някои хора, сред тях, обаче, нямаше нито едно момиче.

Както и да е, независимо дали със или без да полага съответните за целта усилия, той продължи от време на време да се вижда с Пейдж Арнинг. Далеч от нея, споменът за излъчваните спокойствие и красота и перлено бялата й кожа все още тревожеха и интригуваха мислите му. Но когато бе в компанията й, студеното безразличие, което демонстрираше към мъжките му качества и към самата себе си като жена, охлаждаха и убиваха интереса му.

Бе живял в града вече около три месеца, съответно познаваше Пейдж от същия период от време, преди тя да насърчи какъвто и да било интерес от негова страна към работата й. До този момент бе отблъсквала дори всякакъв намек на тази тема така, както човек обезсърчава усилията на едно дете да разбере абстракционистичните философски понятия или сложността на ядрената физика. Като усещаше отношението й, Фил се преструваше, че е толкова тъп, колкото тя искаше да бъде, по всички въпроси.

Но един следобед я видя да излиза от една лаборатория в сградата на патологията и я извика. Тя го изчака, като се намръщи и когато я попита какво не е в ред, отвърна, че не може да разбере защо допускат пушек в сградата до такава степен, че всичко да се пропива с никотин.

— Вие сте свикнали само с чистия въздух на собствената ви сграда.

— Не ви ли прави впечатление тежката миризма на тютюн?

Той се изсмя.

— Естествено! Но тя не е предизвикана от пушачи. Идва от машината на д-р Макнеър. Прави целогодишни тестове за утайката, натрупваща се в организма на човека от тютюневия дим. Намира близка връзка между постоянното пушене и развитието на рака на белите дробове.

— Да, знаех за работата му в тази насока — въпреки че човек би си помислил, че е твърде зает като главен хирург, за да намира време да направи съответните проучвания по въпроса.

Фил настръхна в защита на Макнеър.

— Всеки хирург с удоволствие би се отказал от работата си, ако смята, че може да успее да намери начин да предотврати развитието на рака на белите дробове!

— Не ме разбирате — топло каза Пейдж. — Просто искам да кажа, че изследователската работа изисква да се занимаваш само с нея през цялото работно време, а и след това, ако искаш наистина да постигнеш нещо…

— Изследователската дейност не трябва да се превръща в самоцел! — разпалено възрази Фил. — Тя трябва да цели благополучието на индивидуалния пациент и ми се струва, че точно Макнеър се справя доста добре и с двете.

— Да, така изглежда — съгласи се Пейдж, като отново придоби държанието си на резервирана надменност.

— Но бих искала димът от машината му да може да излиза през комина, а не да отива директно в залите и коридорите.

— Има съоръжение за изтеглянето му, но като че ли известно количество се отделя и…

— Би могъл да го прикрие с похлупаци или капаци, както ние правим с работните си маси.

— И как успявате да го направите?

Тя се намръщи.

— Не сте ли идвали в лабораториите ни? Бихте ли искали да ги видите?

— Мислите ли, че съм достоен за подобно снизхождение от ваша страна? — усмивката му я заслепи.

— Не изглупявайте! — язвително отвърна тя. — Хайде, елате с мен, ще ви заведа.

По пътя към сградата на лабораторията за изследване на бацили, Пейдж обясни на развълнувания д-р Скоулс, че всеки един от трите етажа на крилата на сградата има напълно обзаведена лаборатория, отделена, както от всички останали, така и от външния свят. Въздухът се изпомпваше във всяка една от тях, както и в централната административна сграда. Налягането в последната се поддържаше по-голямо, отколкото в лабораториите, за да не изтича от тях заразен с бацили въздух и да не отива в административния център.

Във всяка лаборатория се влизаше през преддверие, в което се работеше със сгъстен въздух, както той щеше да види, и въздухът във всяка от тях излизаше единствено през отворените за целта изходи чрез вариране на налягането.

Всички организми бяха положени в защитни обвивки или се намираха под капаците, за които тя му беше споменала. През тези оградени места изтичаше непрекъснат въздушен поток, който не позволяваше на заразения с бацили въздух да излезе навън. Отдушниците над капаците бяха оборудвани с електрически скари, където се убиваха организмите, преди да излязат от сградата на лабораторията чрез „комините“ на покрива.

На този етап от лекцията й — а това си беше чиста лекция! — влязоха в сградата и д-р Арнинг помоли да й дадат пропуск за д-р Скоулс. Тя го идентифицира и той разписа пропуска, който чиновникът му подаде.

С искрящи очи и възбудено любопитство, той последва в асансьора до втория етаж водещата го стройна фигура и излезе в облицования с плочки коридор, в който стъпките и гласовете им кънтяха и отекваха. Пейдж посочи една стая вдясно. Там щеше да намери чисти престилки. Трябваше да съблече всичките си дрехи и да се преоблече в една от тези работни престилки, като си остави само обувките. Зад втора врата трябваше отново да се преоблече в стерилно работно облекло и обувки.

— Нужно ли е всичко това?

— Така мислим. Не е хубаво опитен микробиолог да умре от собствените си експерименти.

— Разбирам. Не исках въпросът ми да прозвучи дръзко. Какво ще кажете за една баня?

— Ще ви облъчат с виолетови лъчи, докато се преобличате. До скоро… — Тя се обърна и влезе в подобна стая вляво от него. Фил намери един чиновник, готов да му предложи престилка по мярка и ръст. Младият човек закачи на престилката пропуска на Фил.

Когато излезе, видя, че Пейдж вече го чака (подобна бързина в преобличането на една жена не бе по-малка изненада от всичко останало, което го очакваше на подобно място!) и те преминаха през второ преддверие със сгъстен въздух към третата стая.

— Сега не е работно време — обясни тя, — само ограничен брой служители имаме ключове за тези врати. — И те отново се преоблякоха. Фил установи, че работното им облекло много прилича на това на хирурзите и също така й отива.

След това най-сетне ги допуснаха в съответната лаборатория. Пейдж представи Фил на техниците, които в момента бяха на смяна и на младежа, който отговаряше за отделенията за стеризилиране, където инструментите и контейнерите се обеззаразяваха след употребата им. Тя му посочи запечатаният безличен поднос, с който остатъците от всяка лаборатория се отнасяха в пещите за горене на смет. Една техноложка, хубавичка дори и в безформените си бели дрехи, стоеше на прозорче на вътрешна витрина и наблюдаваше нещо, което му заприлича на своеобразен миксер.

— Това си е точно миксер — потвърди Пейдж, — тя сега смила тъканта.

— Която, естествено, е заразена с бацили, нали?

Хубавичкото момиче му се усмихна.

— Предполагам, че са нужни повече ултравиолетови лъчи.

Пейдж представи д-р Скоулс, който смутено обясни, че е доктор по медицина. Бе се почувствал като баптист, докато преминаваше през преддверията със сгъстен въздух и сега сред тези вдъхващи страхопочитание помещения, разбра как трябва да се чувства човек, който лекува чрез оправяне на гръбначния стълб или пък специалист по оптометрия в компанията на лекари.

— Как си изваждате нещата от този затворен поднос? — запита той младата госпожица.

— Повдигам прозорчето.

— Покажи му — нареди д-р Арнинг.

Тя се подчини и Фил зяпна с отворена уста. Светлините загаснаха, миксерът спря да работи и той успя да усети всмукването на въздуха навътре в заразеното затворено пространство, а не навън, както би трябвало да се очаква.

— Ле-ле! — тихо произнесе той. — И кой измисли тази джунджурия?

— Ами, много хора. Била е създадена, преди да дойда тук. Обикновено приписват заслугата на Арнолд Райхарт от машинната работилница.

— Арни — Фил се сети, че е чувал това име. — Да, наистина е добър. Всъщност мисля, че той монтира машината на Макнеър.

— По всяка вероятност. Трябвало е да й сложи и капак — бе отворила друга тежка врата и посочи към капака от стъклопласт над стоманената й работна маса. Светеща тръба водеше нагоре към скара в тавана, която светна в червено, когато тя повдигна вратата на стъклената витрина. И Фил отново почувства как налягането на въздуха се всмуква и тегли навътре.

— Но Арни е трябвало да изведе дима вън от сградата. Миризмата му е тази, която пречи и няма да има голяма полза от електрическа скара — запротестира Фил.

— И все пак си мисля, че би могъл да намери някакъв изход. Човек трябва само да му каже какво иска, а не как да го направи.

— Да — засмя се Фил. — Видях един психолог, който му разправяше за захранвача за мишки, който иска. Само размахваше ръце, докато Арни го наблюдаваше. Докторът каза, че захранвачът трябва да свърши нещо тук, друго — там, и още нещо от този род Еди-къде си, и като си свърши предназначението, трябва да се получи еди-какъв си резултат и от начина, по който Арни се зае с въпроса, предполагам, че ще стане точно така.

— Да. Той работи в Грууп от четирийсет години. Изобретила редица физиологични машини, затова съм сигурна, че ще намери начин да се отърве от дима, ако го помолите.

— Кой, аз ли? — запита Фил като се обърна и спря да оглежда стъклените шкафове в малката стая. — Вие сте тази, която той безпокои…

— Но… — Косата й бе покрита с шапчица и носеше затворена по шията блуза, като това подчертаваше чистия овал на лицето й и той отново му се възхити. Не много момичета, помисли си той, биха могли успешно да издържат подобен вид тест.

Притисна око към микроскопа; бе много фин Цайс, но Пейдж извинително каза, че електронният отдушник не води в частната й лаборатория. Упъти се към една врата, отвори я, за да посочи четири пейки в друга по-голяма стая и инструменталното табло, което бе споменала.

Фил не се сети за нищо, което да може да каже в този момент.

— Бихте ли могли да ми дадете някаква представа за вида работа, с която се занимавате? — попита той.

— Искате да кажете накратко?

— Не толкова накратко, колкото по-опростено — погледна я с блеснали очи и тя леко се изчерви.

— Сигурна съм, че който и термин да ви спомена, няма да се окаже непознат за вас, д-р Скоулс.

— Абсолютно съм убеден, че няма да е така. Така че хайде да поставим началото. Да не са издали напоследък закон, който да забранява да ме наричате Фил?

Тя леко се намръщи и поразмести няколко хартиени цилиндъра из масата си.

— Стипендията ми — започна тя, след като си пое дълбоко дъх — е отпусната за изследване на микроорганизмите, които причиняват енцефалита — тежките й мигли се повдигнаха.

Младият човек на съседната табуретка кимна.

— Дотук добре.

— Знаем, че комарите донасят тази болест на хората. Подозираме, че птиците са преносителите й. Изследването ми е с насоченост да разбера как тя се предава на комарите от птиците.

— Това е лесно, хапят ги.

На Пейдж хич не й стана забавно.

— За какъв вид птици става въпрос? — бързо — попита Фил.

— Намерихме вируса в червенокрилите косове и свраките.

— И ги смилате в миксера? Красивите червенокрили косове?

— Нищо не е красиво за науката, ако пренася болест, толкова злокачествена й опасна като сънната.

— Права сте — сърдечно се съгласи Фил. — Какво правите, за да определите начина, по който това нещо се разпространява?

— Много хора работят в тази област. Правим географски карти за разпространението на заболяването. Също така се опитваме да си създадем свои собствени организми, които хранят тези паразити — чрез ваксинация, експониране, по много начини…

— А яйца?

— Зародиши ли? Да. Определяме дали преносителят предава болестта на малките си птичета, ако се установи, че тя съществува в гнездото, в екскрементите им, в поточетата или локвичките, в които се къпят и от които пият, а комарите я прихващат…

— Това наистина е много интересно! — възкликна Фил.

— Да — въздъхна Пейдж. — Една заразна болест ни изправя пред много предизвикателства. Човек работи по нея от различни ъгли и гледни точки. Взимаме си картите и определяме вида птици, насекоми и животни, характерни за дадения район. Ако попаднем на това заболяване, започваме до педантичност да се ровим в изследванията си. Ако заболелият умре, както обикновено се случва, взимаме отвсякъде от тъканта му, ето така — извади няколко предметни стъкла и сложи едно под микроскопа.

Леко го замая с приказките си за тези неща, статистиката, терминологията за клетъчните образувания. Като остави Фил да погледне едно предметно стъкло, единственото, което той успя да разбере, бе, че мозъчната тъкан не е здрава.

— Птичата тъкан не се променя — му казваше Пейдж. — Искам да кажа, че птицата не се разболява. Проектът ми понастоящем е да осигуря сто вида птици, за които е известно, че са преносители на болестта, да им направя пълна дисекция и да се опитам да установя…

Фил все още бе наведен над въртящия се пурпурен десен под обектива на микроскопа.

— Това дете ли е било? — запита той.

— Моля? — стреснато попита Пейдж, изненадана, че някой е прекъснал потока на мисълта и лекцията й.

Фил посочи с пръст предметното стъкло.

— Умрелият от тази болест, с чиято тъкан сте намазали предметното стъкло, на колко години е бил?

Пейдж се консултира с папката.

— На четиринайсет, момче, бяло, от областта Ролс, Мисури.

— От бедно семейство ли е било?

Тя го зяпна.

— Със сигурност не знам.

— А това би могло да се окаже от значение.

— Как така?

— Ами, храната, която са ядяли, имали ли са баня, колко често и как са се къпели… Момчето ловяло ли е риба в блатото? Било ли е от тези момчета, които ходят на риболов? Дали не е работело прекалено усилено за възрастта си?

— Съмнявам се… — нетърпеливо започна тя.

— Защо, това сто процента би могло да повлияе на нещата! Говорите подробно за червенокрилите си косове, за комарите си, а защо да не отделите малко време и за хората?

— Ние наистина знаем… — тя посочи папката.

— Да, да. „Четиринайсетгодишен, от мъжки пол, областта Ролс, Мисури.“ Възможно е това да ви говори, че е живял на такова място, където е имало много косове и свраки, но не мисля, че разполагате с много материал. Бос ли е ходел?

— Знаем, че тази болест се предава на хората от комарите.

— Да, но на какви хора?

— Д-р Скоулс…

— Мисля, че тези неща наистина оказват влияние, Пейдж. Ние — гинеколозите, знаем, че бременна жена, която се храни с много протеини, ражда здраво дете, докато тази, която го прави по-рядко — невинаги. Е, и с какво ни подпомага знанието на този факт? Там, където имаме възможност, правим необходимото отделните майки да получават нужните протеини.

— Акушеро-гинекологията е далеч по-проста област.

— Мога да се сетя за още примери, в които самият човек и личността му са от значение. В Берило имаше един дърводелец. Докато бях там, си купих къща и този човек направи някои неща за нас, постави рафтове в килера, а за мен направи етажерка.

Тя бързо го погледна.

— Женен ли сте, д-р Скоулс?

Той се усмихна в отговор.

— Не.

— Продължавайте. Този човек от енцефалит ли беше болен?

— Позволете да ви разкажа. Беше дърводелец, свърши тази работа за мен и докато я вършеше, забелязах, че походката му е малко странна, леко настрана.

— Многостранна склероза?

— Да. Първоначално ни заблуди при поставянето на диагнозата като ни разказа за едно нараняване на гръбначния стълб при катастрофата на моста Ремаген в Германия. Нали знаете, че той се взриви?

Очите й гледаха малко разсеяно, продължаваше да очаква научния му доклад.

— Бе добър дърводелец и ние искрено се надявахме, че ще трябва да оправяме само нараняването на гръбначния стълб. Обаче, скоро установихме, че са засегнати и мозъкът, и нервните центрове и стигнахме до диагнозата за многостранна склероза.

— И все пак въпросното нараняване би могло да причини заболяването, нали?

— Да. И ако не познавахме пациента си, щяхме да си останем на това мнение. Но ние познавахме Вик. В младежките си години доста си е походвал насам-натам и, разбира се, нараняването е станало точно през този му период, въпреки че се е проявило едва, след като се бе установил, започнал да работи и се беше оженил за много добро момиче. Направо си беше чист срам. Вик също смяташе така. Както той се изрази, нямаше да се изненада, ако болестта се бе появила по времето, когато не се е държал както трябва, но да се разболее точно, след като е започнал да води нормален живот и се е поправил, това вече му причиняваше истинска болка.

Той спря, усмихна се, като изчака да чуе думи на топла симпатия и пълно съгласие по въпроса.

— Естествено — рязко каза тя, — щяхте да имате съвсем различно отношение към случая, ако ставаше въпрос за жена.

Той премигна. Направо нищо не беше разбрала. Ставаше дума за Вик Джагър — свестен човек, млад, умен работник, а Пейдж гледаше на него чисто и просто като разрушен мозък и тъкан от гръбначния стълб. Точно както онова четиринайсетгодишно момче си бе за нея само някаква си морава тъкан на петна върху лабораторно предметно стъкло.

Фил погледна младата жена, като че ли я виждаше за първи път. Всъщност точно така си и беше. И момичето, което виждаше, никога вече нямаше да му вдъхне страхопочитание, защото тук, в стерилната си лаборатория, с всичкия си престиж и положение, които длъжността й вдъхваха, пред него се разкри необятна бездна в знанията на това умно момиче, и той разбра, че на нея й предстои да научи още много неща, далеч повече от тези, които бе в състояние да преподаде на другите.

Той любезно продължи да й разказва за някои от нещата, които клиниката в Берило се бе надявала да направи за Вик, възнамеряваха да започнат съвместна работа с болницата на ветераните от войната…

— Ако този човек се съгласи — вмъкна Пейдж, — заболяването му би могло да се окаже истински принос към науката.

— Ние сме по-заинтересувани да допринесем за самия Вик, отколкото за науката — намусено отвърна Фил.

Тя отстъпчиво и снизходително му се усмихна. Преди един час тази усмивка до голяма степен би заинтересувала Фил Скоулс. Тя беше най-доброто, което досега бе получавал от Пейдж.

— Боя се — меко каза тя, — че никога няма да придобиете необходимата отдалеченост от хората, за да можете да се занимавате с научноизследователска работа, докторе.

— Ако това означава да забравиш хората като такива — все още намусено отвърна той, — започвам да се надявам, че сте права.

— Първото, което трябва да научите, докторе, е, че едно заболяване и развитието му представляват интерес и са от значение, само ако се повтаря стотици или хиляди пъти.

Той стана от табуретката и й протегна ръка.

— Направо злоупотребих с времето ви — учтиво изрече той. — Благодаря ви за гостоприемството, за мен това посещение бе наистина много интересно и ползотворно.

Тя също се изправи, но той решително поклати глава.

— Мисля, че мога да се оправя и сам на излизане. Ако не, ще викам за помощ.

Смехът й бе младежки и красив.

— О, да, но при нас звукът е заглушен и никой няма да ви чуе.

Разбра, че е права. При затворена врата не можеха да се чуят дори движенията в съседната лаборатория.

— Точно като в гробница — бодро се обади той. — Ами, още веднъж много ви благодаря. Някой път трябва да дойдете и да видите някоя от моите клиники.

— И защо трябва да правя това? — и отново чист и прост въпрос.

— Ами, там има някои неща, които вие тук никога не виждате и не знаете нищо за тях и дори не подозирате, че съществуват. Хора! — устните му за секунда се свиха. — Живи хора — клиниките са пълни с тях. Шумът, който вдигат. Един старец се оригва, друга жена хлипа, обхваната от нервна истерия, трета се ядосва, защото се е наложило дълго да чака — или пък възможно е да става въпрос само за подути крака и запушени от хрема носове. При нас звукът изобщо не е заглушен, нито в прекия, нито в преносния смисъл на думата.

— Д-р Скоулс… — обърна се към него тя с тона на търпелива учителка.

— Там също има и миризми — бързо продължи Фил. Бе й отправил една от най-прекрасните си усмивки, която образуваше леки паяжини от бръчки около крайчетата на кафявите му очи. — Миризмата на хора, които са твърде бедни, за да си купят сапун, миризмата на болестта, на старостта, на страха. О, да, там има наистина доста миризливи и вонящи места. Нямат нищо общо с облицованите ви с плочки лаборатории и стерилното ви лабораторно оборудване. Работата ни се състои в това да се сблъскваме непрекъснато с трудностите в живота на хората и да оправяме заболяванията им и тук наистина става въпрос за истинска работа! Виждате ли, усилията ви също имат ефект, получавате си вашите добри или лоши резултати, докато жената, получила кръвоизлив продължава да лежи на масата ви или откарват в инвалидна количка до болничната му стая възрастния човек с артрит. Няма абсолютно нищо общо със смилането на красивите пера на дадена птица нито пък със срязването на мозъка на едно хлапе, с цел да се консервира и съхрани. — Усмивката напълно бе изчезнала от лицето му, което бе станало сърдито — не на нея, а на самия Филип Скоулс, когото той сега виждаше пред себе си, безмилостно разпънат в легнало положение под светлината на микроскопа.

Но Пейдж прие отправената му към себе си критика, като насочена срещу нея самата, а така също и срещу работата й.

— Кажете ми едно нещо — изрече тя по ясния си и изричен начин да търси информация заради самата информация. — Не намирате ли, че работата ми е важна, д-р Скоулс? Да, наистина, смилам красиви птички, но не забравяйте, че правя това, за да спася децата от грозна смърт.

— Да, това е чиста истина! — с готовност възкликна той. — И, разбира се, че е важно. Но е възможно това да се окаже не толкова ценно, ако погледнете на децата като на индивиди и личности.

— Но…

— Да, знам. Вие взимате под внимание човечеството като цяло. И съм съгласен, че изследванията биха могли да напредват на тази основа. Такива като вашите. Мога да се сетя и за друг пример. Бюлетинът от миналата седмица съобщи, че е установено, че хлорофилът като че ли по-бързо въздейства на инфекциите, отколкото пеницилина или сулфамида. Да, това е важно за всички хора, за всяка инфекция. Но в същия този бюлетин имаше доклад, че раната на показалеца зараства по-бързо от тази на малкия пръст. Първата ми реакция беше да попитам какво значение има това? След това разбрах, че за някои хора това наистина би се оказало от съществено значение. Така например може да се окаже от жизненоважно значение за човек, който работи с ръцете си. Следователно изследванията в тази насока имат смисъл, ако се вземат под внимание точно тези хора.

Красивите й вежди се сбърчиха.

— С други думи, вие мислите, че ако бях проучила личността и жизнената среда на онова момче — тя посочи микроскопа и предметното стъкло, — изследванията ми щяха да бъдат далеч по-добри.

— Не стопроцентово, но щяхте да извлечете повече от тях. И щяхте да вложите топлина в проекта си.

Тя за момент погледна надолу.

— И какво точно искате да кажете? Че не съм достатъчно добре подготвена за работата си? Другите хора май са на малко по-различно мнение.

— И са напълно прави. Ще призная, че сте много способна и притежавате необходимата научна подготовка за един добър изследовател. Вие сте умна и го знаете, Пейдж, аз също го знам. Но за жена, чието сърце е в състояние да придаде щрихи на гениалност на работата й, изобщо не се показвате толкова „умна“. Ами, мога да назова няколко момичета, които знаят повече, отколкото вие някога можете да научите, независимо от всичките си дипломи и титли! Сега се сещам за едно момиче. Тя е дипломирана журналистка и работи в един от нашите ежедневници. От време на време публикуват по някоя и друга нейна статия. Може да си докарва около седемдесет и пет лири седмично, въпреки че се съмнявам. Но тя знае повече за живота и хората, както и за проблемите им, отколкото вие някога ще откриете, ако седите на тази лабораторна пейка още петдесет години!

Разбира се, Пейдж се ядоса. Никоя жена не обича да я омаловажават или неизгодно да я сравняват с друго момиче.

— И така, смятате, че трите милиона долара, които е струвало построяването на тази сграда, са били хвърлени на вятъра? — студено запита тя.

— Нищо подобно. Първо на първо не всички служещи тук са като вас. Те съзнават, че има и друг външен свят.

— А аз не, така ли?

— Познавам ви от три месеца и продължавате да ме наричате „Д-р Скоулс“.

— Но какво значение има? Нали това ви е името?

— Името ми също е и Фил.

— Мисля, че ви оказвам по-голяма чест, когато…

Фил се наведе към нея и тя бързо се отдръпна. Той се запъти към вратата.

— Да му се оказва чест не е точната формулировка на това, което един мъж иска да получи от едно момиче, Пейдж — подхвърли през рамо.

— О — възкликна тя. — Разбирам.

Очите му блеснаха.

— Какво разбирате?

— Това, че и вие сте като всички останали мъже — тя не го гледаше.

— Ами от сърце се надявам да е така. Какво им има на мъжете като такива? Да не би нещо да не им е наред?

— Фактът, че не знаете точно какво, напълно демонстрира състоянието им — резервирано се обади тя.

Фил се обърна, за да я изгледа по-добре. Погледът му бавно и решително се плъзна от горната част на шапчицата и до подметката на белите й обувки. Не каза нито дума, просто се обърна, отвори вратата и излезе.

През цялото време, докато излизаше от сградата, не престана да мисли за себе си и неразумното си поведение. От три месеца неистово се мъчеше и стараеше да накара Пейдж Арнинг да заговори за работата си. Най-накрая бе успял и тя дори го бе допуснала в своята светая светих — лабораторията си, а той…

За момичето нейната красота това просто не беше достатъчно.

Той нямаше нищо против женския ум. Дори, определено казано, не възразяваше, да има насреща си по-умна от него самия жена. Но само ум не стигаше. Той искаше жените, с които контактува, да притежават от всичко по малко, и то достатъчно!

Тази вечер, самотен и разочарован, той се опита да се свърже с Мин. Бе я виждал само два-три пъти, откакто пристигна в града. Не знаеше адреса й, той не бе вписан в указателя. Обади се на вестника.

Г–ца Брейди не беше на работа в момента, а от телефонната централа му казаха, че нямат право да дават информация за адресите на работещите във вестника.

Фил начумерено прекара вечерта в размисъл за собствената си глупост и стигна до извода, че най-доброто, което може да направи, е да се върне в Берило и да се залови за работа!

Но на следващата сутрин шефът изпрати да го повикат и го попита дали ще има желание да си сътрудничи с техниците, които работеха по телевизионните предавания по въпросите на хирургията.

Това стана през пролетта на 1950 година и цветната телевизия бе лъч на надежда в очите на доста хора. Бяха правени опити с няколко закрити телевизионни предавания, но повечето бяха безуспешни. Цветът щеше да допринесе до голяма степен за успеха им, имаше доста детайли за доизпипване. Жив пациент щеше да е идеалният обект на подобно предаване, но за първоначалния опит щеше да послужи и една аутопсия, извършена от опитен хирург като Филип. Ако той би бил така любезен да окаже съдействие…

Фил прояви интерес, но им напомни, че бе дошъл в Буун да се занимава с изследователска дейност.

— Макнеър казва, че си страхотен със скалпела.

— Д-р Макнеър е много любезен към мен.

— Досега никога не съм го чувал да отправя незаслужена похвала към някого.

— Благодаря, господине.

Впоследствие Фил започна да счита приноса си към развитието на цветната телевизионна хирургия като оправдание за годината, прекарана в Сейнт Луис. Веднага усети важността на подобен вид работа. Бе гледал черно-бели телевизионни предавания и бе разбрал, че тези проблеми трябва на всяка цена да се разрешат. Добре подбраните и съчетани цветове щяха да премахнат объркването, което възникваше пред зрителите — студенти във връзка с вариращите нюанси на сивото при телевизионна операция на нервите.

Цветната телевизия щеше да се окаже по-добра дори и от филмирането на същата тази операция, защото при телевизионните предавания, студентите и докторите не бяха по-сигурни от опериращият хирург дали операцията ще бъде успешна или не. Когато се появеше засечка, зрителите щяха да научат как да я преодолеят.

Експериментите се провеждаха в продължение на часове, седмици и месеци, за да се определи каква операционна зала е нужно да се използва за целта и къде трябва да се монтират телевизионните камери. Колко трябва да снимат? Необходимо ли е опериращият доктор да чете лекция? Къде да се постави микрофонът, за да не пречи на хирурга? Трябвали да има на разположение и втори лекар, който да е винаги готов да интерпретира и да обяснява? И как точно трябва да стане това?

Фил извърши аутопсиите си пред камерите, а техниците се занимаваха с техническите подробности на предаването. Фил, като хвърляше от време на време поглед към собствения си екран, предложи различни начини, за да се направи предаването по-ефективно. След няколко опита, пак по негово предложение, монтираха обектива на горния прожектор. Наложи се дълго и търпеливо да се упражнява и да практикува, за да намери тембър на гласа си, който да не го подвежда и бълбука, когато преглъща. Имаше хубав, приятен глас, който се разви в ясен и напълно подходящ за микрофон тембър.

Беше решено вторият хирург да застане сред слушателите, като бе уредено той да може да помолва опериращият хирург да повтори, ако е необходимо, това, което току–що е казал или направил. По предложение на Фил, Арни достави матови инструменти, които да не блестят като се отразяват в светлината на прожекторите. Имаше още хиляди такива подробности!

Фил скоро започна да извършва аутопсии за курсове, събрани пред екрана като ясният му отчетлив глас звучеше в ушите им. Не се чувстваше нервен или притеснен пред камерата. Чистите му бързи движения не скриваха това, което вършеха облечените му в ръкавици ръце с медицинските инструменти. Едва ли имаше нужда от втори слушащ хирург. Обясненията на Фил бяха достатъчно ясни и отчетливи.

Телевизионните аутопсии се извършваха толкова успешно, че студентите започнаха да изискват да се извършват операции на живо. Телевизионното предаване беше едно нещо, а въпросите не преставаха да се изливат един след друг. Защо не оперираше д-р Скоулс?

Д-р Макнеър светна от удоволствие и запита, наистина, защо пък не? Би ли се съгласил Фил на това? Може би, първоначално, в рамките на специалността си?

Фил се съгласи да направи едно цезарово сечение и се оказа незабавно последван от обожателки. Това бе ласкателно за него, учудващо и даже объркващо. Бе изминал целия този път през страната в търсене на нова работа, а ето, че сега се оказа, че прави телевизионни предавания като върши същата работа, с която се бе занимавал в Берило!

Бе направен опит да се изпрати предаването в централната телевизия. Получиха се писма с молба да видят лицето на хирурга! Другите доктори леко започнаха да го майтапят, но без злоба. Чувстваше се като актьор-любител и все пак всичко това караше човек да се замисли.

Телевизионните предавания достигаха до толкова много студенти и лекари! Струваха си разходите както и времето, което Фил бе загубил да ги доусъвършенства.

Забрави всякаква мисъл за връщане в Берило.

Беше много зает и много щастлив. Съжаляваше, че е трябвало да се откаже от задълженията си в клиниката по урология, но успя да се задържи в гинекологията и сега извършваше някои и други от необходимите хирургически операции. Отново се обсъждаха старите наболели въпроси.

И защо един толкова способен хирург трябваше да си пропилява таланта, като се занимава с изследователска дейност?

Наложи се да го назначат на щатна работа, за да има право да извършва операции. Не беше трудно да се уреди, поради телевизионните му лекции. Започна да изнася лекции вместо други хирурзи, които се притесняваха от чуждестранния си акцент или изпитваха страх от микрофона. Бе учудващо колко много надарени хирурзи изведнъж се оказваха парализирани, когато заставаха пред него. А един лош глас лишаваше демонстрацията най-малко от половината й стойност. Скоулс се справяше съвсем интелигентно и достойно с всяка лекция, която му предоставяха да изнесе и имаше напълно подходящ и хубав, приятен за слушане глас.

Замисли се дали да организира курс, за да обучи щатните лекари на телевизионните техники и похвати.

Всичко това отнемаше доста време и интереси. Изведнъж от най-незабележимият човек в Грууп, с учудване забеляза, че се е превърнал в най-известният. Когато дори Пейдж Арнинг го погледна и го заговори с ново чувство на възхищение, той призна, че „любител-актьор“ не е най-точната дума, покриваща понятието „научноизследователска работа“, за която бе мечтал, когато дойде в Буун. И не бе най-точният отговор на въпроса му: „Ако няма да се занимавам с изследвания, то тогава защо съм тук?“

— Вие преподавате на много студенти, което е доста добро постижение — му каза тя.

— Помните ли лекцията, която ви изнесох за нуждата от вземане под внимание личността на пациента при научноизследователската работа?

Тя му се усмихна.

— Да — тихо потвърди Пейдж.

— Бихте ли казали, че всичките тези усилия, които хвърлям по телевизионните предавания, показват точно този вид внимание?

Тя се облегна с лакти на масата и внимателно огледа лицето му, по същия начин както би проучила някоя от опитните си птички, помисли си той. Бяха се срещнали при вратата на трапезарията тази вечер. Бе сигурен, че тя ще настои да си плати сметката, но от друга страна щеше да бъде тъпо да не седнат да се хранят заедно.

— Нито за миг не се съгласих с вас, че един-единствен пациент е по-важен от сто други — изрече тя предизвикателно и той изведнъж установи, че този предизвикателен начин на говорене му харесва и го привлича, което го изненада.

— Никога не съм твърдял, че е по-важен. Казах, че всеки един пациент има своето съществено значение. Казах, че първата грижа на един лекар е тази за пациента му! И е точно така. Както всяко професионално развитие, което той изявява, трябва да е насочено към това да даде колкото се може повече на същия този пациент.

— И вие мислите, че аз не правя това?

— Самият аз не правя нищо повече за пациента. Използвам същите прийоми, към които винаги съм прибягвал — светлините на прожекторите. Но…

— Винаги е съществувал шансът, докторе, вашите прийоми, използвани и приложени върху колкото е възможен по-голям брой пациенти, да се окажат добър принос в услуга на цялото човечество.

Той се наведе и я изгледа с любопитство.

— Ето че сега вече чух всичко!

Тя се изчерви, от което стана още по-красива.

— Гордея се с вас и с новата ви работа — призна тя.

— Ще го повярвам, когато чуя да ме наричате Фил.

— Но аз го правя през цялото време — бързо изрече тя. — Когато говоря за вас, винаги казвам „Фил Скоулс прави това и това…“

— Но към мен продължавате да се обръщате с „докторе“?

Тя скри лице зад ръба на чашата си с кафе, избърса устните си и се изправи.

— Да — припряно отвърна, — знам. — И бързо излезе от трапезарията.

Глава девета

Вече повече от десетина пъти резкостта й, гордото й и студено държане бяха накарали Фил да се закълне, че веднъж завинаги е приключил с Пейдж Арнинг и отсега нататък ще я избягва винаги, когато е възможно!

Повече от десетина пъти красотата й, контрастираща със студената й резервираност, го бе принуждавала да опита още веднъж да пробие черупката на това момиче и да види защо една толкова хубава и умна млада жена е избрала подобен начин на държане.

От време на време лек проблясък на успех го насърчаваше да се опита още веднъж, въпреки че успехите му никога не бяха по-големи от това.

Срещаше го на тротоара, влизаше в хотела заедно с него, като се смееше върху някоя клюка от Грууп, качваше се в асансьора, продължавайки да се смее и изведнъж ледено отклоняваше предложението му да се отбият в стаята му да пийнат по едно.

— Ще оставя вратата отворена… — обещаваше той, с ироничен тон.

— Благодаря — отвръщаше тя и не излизаше от асансьора на неговия етаж.

Той въздъхваше и отново си казваше, че е крайно време нещата да спрат дотук.

Но една седмица, съвсем импулсивно, я помоли да отиде на опера заедно с него и тя прие, като изглеждаше доволна от поканата.

Бе се облякла красиво, изглеждаше, че се наслаждава на музиката под открито небе, както и на хората около тях, но в таксито на път за хотела, й стана неприятно, когато я хвана за ръка. Не бе преструвка. Докосването му не й беше приятно, стана й неприятно от този мъжки допир и израз на одобрение.

Фил не знаеше какво да прави с подобно момиче.

След десет дни установи какво не трябва да прави.

Чрез семейство Макнеър се бе добре опознал с група симпатични млади хора, като повечето от тях бяха женени, но един приятен млад ерген бе винаги посрещан с добре дошъл, Фил бе по-скоро интелигент, отколкото интелектуалец. Четеше повече, отколкото болшинството мъже на неговата възраст и при професията, която имаше, знаеше много неща за изкуството и по-специално за театъра, което лесно му намери място в кръга на семейство Макнеър.

Няколко от тези хора рисуваха за хоби, като не изявяваха претенции да притежават талант и способности на художници, но им бе приятно, ако някой хареса произведенията им. Градът си имаше своя гилдия на художниците, разположена в самостоятелна сграда, където често се правеха забавни партита и събирания.

Точно в тази събота вечер, един бивш член на гилдията, мъж, който си бе създал име и докарал пари като рисуваше портрети на деца в Калифорния и Ню Йорк, се бе върнал в града и в негова чест се организира събиране.

Фил бе поканен, и ако не беше тази история в таксито, щеше да покани Пейдж да го придружи.

Обаче, когато отиде там, я завари, като тя бе единствената жена без придружител, макар че при всички положения не губеше първенството по красота. Арнинг приятелски го поздрави, въпреки че поздравът й бе същевременно и доста церемониален, а той не спря да я наблюдава част от вечерта, като се опитваше да установи дали се държи по-сърдечно с някой друг мъж, отколкото с него. Не беше така.

Тя разцъфтяваше и светваше сред група хора, които водеха научни разговори. Но нито за миг не допусна да я въвлекат в разговорите по двойки, на които обикновено хората се разделяха на този вид събирания. Действаше сръчно и грациозно при опитите си да избегне подобни ситуации, но същевременно и твърдо, когато се налагаше, Фил се усмихна при вида на озадаченото недоумение върху лицето на една местна знаменитост, когато Пейдж с равен глас му отказа да се разходи с него и да проучат какви ужасии бяха окачени в галерията.

Не бе съвсем сигурен дали му харесва факта, че алергията й се разпростира върху всички мъже. Очевидно имаше нещо, което не беше в ред с подобна дама, която се разхождаше наоколо с вид на милион долари в красив костюм от естествена коприна, носеше сапфирени обици на фона на светлата си коса, и не искаше нито един мъж да я омърси като я докосне с ръце или дори с очи.

По дяволите! Към единайсет часа, с трета чаша двойно уиски в ръка, вече бе спрял да размишлява по въпроса за д-р Арнинг. Дванайсет часа и още едно питие вече успяха да го направят напълно безразличен кого ще изпрати до вкъщи. Валеше силно, а бе дошъл с колата си. Когато Джийн Милър го попита дали ще бъде така любезен да изпрати Пейдж…

— Доколкото разбрах, живеете заедно.

Фил отвърна:

— Естествено — като имаше предвид, че ще я закара до вкъщи, но подобен отговор се считаше за проява на голямо остроумие на подобен вид събирания.

Пейдж сковано се обади, че ще си повика такси.

— Не бъдете глупава! — извика Фил, като същевременно не искаше да вдига шум. Взе палтото й от гардероба и го постави на раменете й. Хвана я под ръка и я поведе по улицата към колата си. Тя нямаше друг изход — или трябваше да тръгне с него, или да направи сцена пред хората.

Реши да тръгне с него, въпреки че не промълви нито дума през целия път до вкъщи, който по това време на нощта не отне повече от десетина минути, Фил закара колата в подземния гараж, съгласи се с момчето от гаража, че навън вали и последва Пейдж до асансьора. Натисна копчето за нейния етаж, въпреки че стаята му се намираше два етажа по-долу…

Видя в огледалото, че косата му е разрошена и я приглади с ръка, като не преставаше да гледа гладката сресана глава на Пейдж.

— Не пиете ли? — с любопитство запита той.

— Не… не пия много — красивите й устни се свиха.

Бяха стигнали до нейния етаж и вратата се плъзна да се отвори. Пейдж излезе и се обърна да благодари на д-р Скоулс. Но той също бе излязъл, затвори вратата на асансьора изключително внимателно и я последва по покрития с мек килим, тих коридор.

Свещници осветяваха изпълнените с врати стени. Не се чуваше нито звук, с изключение на лекото шумолене, вдигнато от Пейдж, когато извади ключовете от малката си синя чанта, Фил й ги взе и тя бързо вдигна поглед към него. Той отключи вратата, отвори я широко и я прегърна, както би прегърнал всяко друго момиче на нейно място, точно както бе правил със стотици други момичета досега! Наведе глава и сърдечно я целуна.

Бе целувка за лека нощ — нищо повече от това — но Пейдж Арнинг се втрещи, като че ли бе ударена от гръм. Ръката й замахна и с всичка сила зашлеви Фил напряко през устата. Не можеше да има никакво съмнение относно естеството на шамара.

— Хей! — сърдито реагира той, но го каза на светлозелената врата, която тя тресна пред него. Фил опипа устните си с ръка, след което бръкна в джоба, за да си извади носната кърпа. — Да ги вземат мътните всички високомерни и умни мадами! — си промърмори той, като попиваше кръвта от устните си. Асансьорът си стоеше там, където го бе оставил. Влезе и яростно блъсна вътрешната врата. Разхвърля доста неща из стаята, преди най-накрая да се добере до леглото. — Глупава жена — изрече той, дори, когато очите му вече се затваряха.

Всичко това се случи в събота вечерта, или по-скоро рано в неделя сутрин. За първи път момиче му удряше шамар, а той не изпитваше никакво желание да го изживее повторно. Спа до късно, отиде на църква, както обикновено и отново си дремна след обяд. Продължаваше да вали. Отиде да вечеря в Едмъндс, но се прибра в около девет часа и започна да пише писма — вече бе написал едно до мен, когато телефонът звънна. Вдигна го, като наблюдаваше отраженията на лампата по мократа от дъжда рамка на прозореца.

Възбуден женски глас го уведоми, че се обажда Пейдж Арнинг.

Фил смръщи вежди.

— Да? — предпазливо запита той. Наистина щеше да бъде живо нахалство от нейна страна, ако започнеше сега да му се извинява.

— Съжалявам, че ви безпокоя толкова късно, докторе — изрече тя, като думите й гърмяха в ушите му.

— Няма нищо. Едва минава десет.

— Да, знам. Виждате ли, работя тук от…

— Къде е това „тук“?

— В лабораторията. Имам навика да се занимавам с това в неделя, въпреки че обикновено свършвам доста по-рано. Но ми стана интересно и, ами, как да ви кажа, проблемът е, че май са ме заключили!

— Това вече е лошо — възкликна Фил, като очите му светнаха.

— Да, не само защото не съм вечеряла, но и защото ще ми е доста неудобно да спя на този твърд под.

— Никой друг ли няма в сградата?

— Не знам…

— Права сте. Не можете да ги чуете.

— Да — гласът й бе детински и уплашен. — Опитах да се свържа с портиера, но никой не вдига телефона. Трябва да е излязъл на обиколка из алеите или да е отишъл някъде с някое момиче.

— О, дума да не става, не може да го е направил! — На устните му разцъфна усмивка. Ситуацията му доставяше огромно удоволствие.

— Ами… — произнесе тя с висок, изнервен глас.

— Навън вали, д-р Арнинг. Вали като из ведро, ако трябва да бъда точен.

— Така ли? — чу се плах стреснат звук и той изведнъж, се почувства като куче.

— Какво смятате, че трябва да направя? Може да се окаже опасно, ако се опитам да намеря портиера, а той е с момиче, но съм готов да го сторя заради вас.

— Не — този път гласът й отново приличаше на нейния. — Евентуалното ми предложение е… От един час опитвам всички други начини, за които съм чувала, но вие живеете в същия хотел и имам чувството, че ви познавам достатъчно добре… — Бих могла да помоля пиколото, но в края на краищата, ключалките тук са доста сложни, а вие вече сте минавали през тях…

— И…

— Ще се обадя на администратора и ще го помоля да ви позволи да влезете в стаята ми. Там ще намерите ключа към лабораторията на ключодържателя в синята ми чанта. Мисля, че е на бюрото ми. Не ми е в стила да си забравям чантата… и ключовете… — Да, май наистина бе чул хлипане.

— Успокойте се — бързо и сърдечно отвърна Фил. Ситуацията вече не му се струваше забавна. Сигурно не е никак приятно да се озовеш затворен в този мавзолей. — Ще дойда моментално, щом успея.

Обу си обувките и грабна шлифера. Взе ключовете от чантичката й — същата, която бе носила предната вечер — и запраши към Кингс хайуей. Щеше да спечели време като върви. Иначе трябваше да се забави и загуби време, докато си измъкне колата и маневрира през натовареното движение.

Портиерът все още не се виждаше никъде, бюрото му във входното фоайе на централната сграда бе празно, а часовникът му лежеше до телефона.

— Ето един човек, който не си гледа работата — изрече високо Фил, като гласът му отекна от облицованите с плочки стени.

Използва ключа, за да влезе в асансьора и натисна копчето за етажа, на който мислеше, че е тя. Войнствено премина през първото помещение, без да се преоблича в работни дрехи — рентгеновите лъчи този път можеха да поработят малко и в извънработно време и премина през второто. Намери Пейдж от другата страна на вратата, с работно кепе в ръка, очи големи като летящи чинии и треперещи устни.

Протегна ръце и тя се хвърли в прегръдките му. Целуна я както би целунал уплашено дете, и тя му позволи.

— Горкото момиче — утеши я той и Пейдж заплака на рамото му.

— Не си спомням някога да съм се страхувала толкова — призна си тя. — Глупаво е, но…

— Изобщо не е глупаво. Мястото е направо призрачно, дори и през деня, когато наоколо гъмжи от хора. — И отново я целуна, този път както би целунал голямо, но все още изплашено момиче.

И тя още веднъж му позволи, въпреки че се отдръпна почти веднага.

Погледна го с крайчетата на очите си и се изчерви.

— Ще трябва да се преоблека — срамежливо произнесе Пейдж.

— Разбира се, ще изчакам.

Облегна се на студената стена, като си подсвиркваше, докато тя се появи, облечена в сив шлифер и малко квакерско боне с панделки, завързани под брадичката. Стеснително го погледна и започна да си слага зелени ръкавици, светло жълто-зелени, по-точно с цвета, наречен бледозелен.

Фил я изгледа с такова любопитство, както бе изгледал всичко в тази сграда.

— Кажете ми — започна той, като й направи път да влезе в асансьора преди него, — каква беше темата на докторската ви дисертация?

И тя му отвърна с обичайния си глас:

— Мозъкът на морската котка.

Смехът му силно отекна в празната сграда, облицована със стомана и плочки. Все още се подхилкваше, когато стигнаха на партера.

Пейдж го погледна, като една къдрица провокиращо надничаше под сивия ръб на шапчицата й.

— Не мисля — престорено скромно запита тя, — че бихте искали резюме от дисертацията ми? — Чу се хихикане.

Той избърса очите си и й отвори външната врата.

— Може да ви заинтересува, но се съмнявам. Все пак тя ми спечели докторската титла — напомни му Пейдж.

— Бас ловя, че никой не я е прочел. Виждате ли, дойдох без кола…

— Шлиферът и шапката ми са непромокаеми.

Толкова много лед се бе стопил с топлината на смеха им, че Пейдж го остави да я хване за ръка и те се отправиха по блестящия от дъжда тротоар. Тя се движеше нормално бързо, а ръбът на шапчицата й стигаше точно малко над дясното му рамо.

— Какво ще кажете да хапнем по един сандвич и да пийнем по един горещ течен шоколад в стаята ми? — запита той, когато влязоха във фоайето на хотела. — Бих могъл да хапна и сам.

— Ами… — бузите й бяха червени.

— Хайде, елате, ще ни е забавно. Имате нужда от леко отпускане, преди да се опитате да заспите… а освен това споменахте, че не сте вечеряли.

— Наистина съм гладна — призна тя.

Устните му се извиха, докато даваше поръчката си на едно пиколо, след което я поведе към асансьора. Тя не каза нищо, когато той натисна копчето на своя етаж.

Спокойно влезе в стаята му — този път маниерите й коренно се различаваха от обичайната й високомерна поза и му позволи да й вземе шапката и палтото. Погледна косата си в огледалото и разгледа натрупаните на бюрото му книги. Само половината бяха медицински и взе една, за да я погледне, въпреки че очите й изучаваха снимката на млада жена, която листата му за писане на писма бяха избутали до далечния край на бюрото.

Фил се приближи, взе дебелата книга от ръцете й и оправи сребърната рамка на снимката.

— Сестра ми — обясни той. — Живее в Германия с мъжа си, който е офицер. Елате да седнете в креслото и си вдигнете краката си да починат.

Тя се подчини, докато той се занимаваше със сервитьора и поръчката. Когато човекът си тръгна, Фил подпря вратата с дебелата книга, за да не може да се затвори.

— Знам, че съм глупачка — неохотно произнесе тя.

Подаде й салфетка и се обърна, за да разлее шоколада.

— Да се знае това, не е достатъчно — тихо изрече Фил — Но да се знае, че имате основания за това… — Приближи се към нея, като повдигна вежди.

Тя погледна нагоре към него, след това сведе очи към чашата, която той й подаваше.

— Има причина — меко произнесе Пейдж.

Фил докара малката масичка на колелца по-близо до коляното й и приближи един стол. Дъждът продължаваше да вали по алеите на парка тук-там проблясваха светлини на коли. Навън уютно продължаваха да се дочуват обичайните вечерни шумове, някой бе пуснал радио. В една стая на другия край на коридора, двама мъже и една жена разговаряха и се смееха. От време на време вратата на асансьора се затваряше и той слизаше надолу в шахтата…

Пейдж опита шоколада си, избърса остатъка от горната си устна, усмихна се на Фил и си взе един сандвич.

— Умирам от глад — сподели тя. — Не съм хапнала нито залък от закуска…

Той си погледна часовника. Беше единайсет и половина.

— Приятно ми е да чуя, че сте закусили — промърмори в отговор.

— Невинаги го правя… — Тя го погледна. — И не ми изнасяйте лекция, защото никога не се разболявам. Но тази сутрин закусих добре, в десет часа. Успах се. По-точно, обърках си съня.

Кафявите му очи премитаха. Онази целувка — и плесницата — и дори тази сутрин бе все още достатъчно разстроена, за да излезе без ключове и без чанта. Започна да схваща, че нещата с д-р Арнинг не са изпаднали в задънена улица, както смяташе.

Тя продължаваше да бърбори за голямата закуска, която изяла, тъй като решила, че няма да й се наложи да обядва, а имала някои неща, които трябвало да дообработи в лабораторията…

Фил постави ръка на челото й — беше облечена в проста рокля от тъмнозелено жарсе с огърлица от дребни ярки зелени мъниста на шията. Бузите й пребледняха при докосването му и той кимна.

— Щяхте да ми разкажете защо се боите от мъжете — започна той с плътния си глас.

— О-о!

— Причината — подкани я той, — поради която не искате да ви целуна или да ви докосна, или да остана насаме с вас. Казахте, че има причина.

— Да — тихо отговори тя, — има причина…

Той й подаде втори сандвич и зачака. Не много жени изглеждаха толкова красиви, докато ядяха сандвич с шунка…

— Трябва да знаете — бавно изрече тя, — че жената не се затваря по свой избор в продължение на дълги и самотни часове в облицована с плочки лаборатория. — Пейдж премести поглед от съсредоточеното му лице към рамката на прозореца, облечена в черен сатен. — Или в продължение на толкова много дълги и самотни часове нощем… — сега почти шепнеше.

Фил потърси цигарите си и запали.

— Но вие сте красиво момиче, Пейдж. Умна сте, бихте могли да имате приятели, много и всякакви приятели.

— Приятели — замислено повтори тя. — Но човек не се чувства в безопасност с приятели. Човек не може да им има доверие. Отиваш на парти, срещаш и харесваш някой мъж… и… — гласът й заглъхна.

След това погледна Фил и заговори напрегнато.

— Чувствам се в безопасност в малката си хотелска стая! Мога да имам доверие единствено на предметните стъкла и епруветките си, д-р Скоулс!

— Безопасността ли е това, което искате?

— Тя е това, което изпитвам нужда да чувствам. — Пейдж внезапно заговори със силна страст. — Не мога да живея без нея — трябва да остана, обградена със сигурност от всички страни.

— Устойчива на бацили също така — замислено произнесе Фил.

— Надявам се повечето хора да мислят, че чисто и просто демонстрирам съвсем научна незаинтересованост. Не бих искала никой да узнае, че ме гони страхът и, как да кажа, нуждата от самозащита.

Той я изгледа.

— Какъв вид страх?

— Типичният за всеки страхливец — с готовност отвърна тя. — Малодушието, може би, но бях дълбоко наранена, Филип, много дълбоко!

Той постави ръка върху нейната.

— Искате ли да ми разкажете?

Тя пое дълбоко дъх.

— Да… мисля, че да. Вие, ами, с две думи, се задържахте около мен. Продължавате да разговаряте с мен и да си правите труда да си губите времето с мен. Зная, че не ме харесахте…

— Но аз ви харесвам, Пейдж!

— … Нито пък ме одобрихте като жена. Но го казахте и…

— Споменах също и какво точно одобрявам — напомни й той.

— Да. — Лицето й се озари от стеснителна, приятна усмивка. — С всички ли се държите толкова любезно, д-р Скоулс? — запита тя, като се завърна към обичайните си маниери на искрен интерес, само че сега в тях се появи срамежливостта на младо момиче.

— Не си паднах много по обръщението ви „Филип“, въпреки че ми хареса повече от „д-р Скоулс“ — измърмори той. Какво толкова притежаваше това момиче, че предизвикваше всички каубойски реакции в него! — Що се отнася до любезността, та вие сте красива жена, Пейдж.

Цветът се отдръпна внезапно от лицето й, подобно на пясък при пясъчна буря, а големите й очи станаха почти черни.

— Хей! — бързо възкликна той, като се приближи към нея.

Но тя се отдръпна, възстановила до известна степен самообладанието си и захапа долната си устна.

— Виждате ли — колебливо започна тя, — веднъж един друг мъж се държа много любезно с мен. Той също каза, че съм красива. И… аз му повярвах.

Тя се облегна в стола и полузатвори очи. Фил продължи да си седи, без да говори, като пушеше и слушаше. Присъствието му бе толкова незабележимо, че момичето говореше като че ли разговаряше със себе си.

— Учехме заедно в Медицинската академия. Аз подготвях изпита си по биология, а той се подготвяше за държавния си изпит. Беше висок, рус, не бе красив. Носеше очила, имаше светли вежди и мигли, в жилите му течеше шведска кръв. Нито един от нас нямаше много пари. Семейството ми не одобряваше работата, която бях избрала и с която се занимавах. Получавах стипендия, а на Карл се налагаше да върши странични работи, за да можем да свързваме двата края. Той… той казваше, че съм красива и аз го харесвах. Исках да му помогна да завърши. Помагах му да се справи с част от лабораторните си изследвания, разни други неща от този род — нямахме достатъчно време или пари да ходим като хората на разни театрални и други представления или пък да вечеряме в ресторант заедно. Но се харесвахме и изглеждаше по-разумно, от гледна точка на парите, да заживеем заедно в една стая, отколкото да плащаме за две. Така че се събрахме…

Тя спря, а Фил изтърси в пепелника пепелта от цигарата си, но не издаде никакъв друг звук и не направи никакво друго движение.

— Знаехме, че нямаме достатъчно пари, за да се оженим или пък да създадем семейство, но мислехме, че имаме право да поживеем, докато сме млади. Бях израсла в семейство със строг морал — този вид, които ходят на църква три пъти всяка неделя — така че добре знаех, че това, което върша, е грешно, но ми изглеждаше напълно оправдано. Карл бе доста добър като лекар. Е, не беше кой знае какво, но бях твърдо решена да го направя добър специалист! Мислех, че бих могла да служа като вдъхновение за един лекар, който наистина ще извърши големи неща и ще допринесе до голяма степен за човечеството. По тази причина перях и гладех ризите му и се стараех парите да ни стигат, колкото се може по-дълго. Исках да споделя с него тази част от медицинското му образование, за да можем и двамата да се насладим на плода им по-късно. Сега разбирам, че съм живяла с един идеал, а така също и с човек, който все още не ми беше съпруг, макар съвестта да ми казваше, че ще ми стане такъв веднага, щом се дипломира и получи назначение. Предложиха ми няколко пъти работа, дори преди да се дипломирам, но реших да изчакам, за да видя накъде ще се ориентира Карл. Исках да си намеря работа близо до него, за да можем да бъдем заедно и да си създадем собствен дом, дори бях готова да поема риска да не получа достатъчно добра длъжност, която да ме удовлетворява. Не му и споменах за предложенията, които бях получила. Не знаех дали е получил отговор на някои от молбите за работа, които бях написала и изпратила вместо него. Той нищо не каза по въпроса и денят, преди да се дипломираме, го попитах за това. Знаех, че други медици са били назначени и няма начин да не е получил поне един отговор…

Изглеждаше ядосан от въпроса ми, нарече го вмешателство в личния му живот. Напомни ми, че не ме е молил да пиша всичките тези писма и каза, че няма никакво намерение да работи в болница. Беше решил да се върне у дома, бе от един малък град в Небраска. Аз, семейството ми, живееше в Илинойс. — Сведе поглед надолу, а цялото й тяло като че ли се сви. — Възнамеряваше да работи като помощник на лекаря, който му беше помогнал да завърши медицина и бе платил разходите му, като се канеше да се ожени за дъщерята на същия този лекар. Мислеше, че знам това. Бил сгоден за нея, откакто завършил колежа. Чакала го през цялото това време да завърши медицина. — Пое дълбоко дъх, като се разтрепери. — Аз само продължих да си седя там, на една табуретка на щанда на една закусвалня, където си вечеряхме с доматена супа и сандвичи с фъстъчено масло. Седях на това високо столче и изведнъж светът някак си продължи своя ход без мен. Не чувствах никаква стабилност около себе си. Хванах се с две ръце за ръба на бара, за да не падна в зеещата му бездна. Изглежда съм запитала Карл какво представлява тя, защото той ми разказа. Били връстници и съученици от гимназията. Когато се записал в държавния колеж за подготвителен курс за следване на медицина, тя останала в града, за да помага на майка си. Нямаше много за разказване. Не била много умна, доколкото аз разбирам смисъла на тази дума и изобщо и не мислела да прави кариера. Не, била просто едно момиче, създадено да гледа семейство, сладко, добро, високо морално… Тази дума ми полази по нервите. Морално. Защото, естествено, в смисъла, който той влагаше в тази дума, аз не бях морална. Обърнах се и го изгледах, като го запитах защо не ми е разказвал за това момиче преди или пък за задълженията си спрямо нея. И, ако я обича, защо изобщо си беше направил труда да се занимава с мен?

Пейдж млъкна и дълго седя мълчаливо, Фил наблюдаваше лицето й — дори и съжалението, което изпитваше към нея, да го караше да я спре и да не му разказва завършека на историята, знаеше, че тя така и така ще го направи. Възможно бе за пръв път да предаваше цялата история с думи. Мислеше си, че тя дълго й бе тежала на мисълта, подобно на стар килим. Тази вечер се бе осмелила да пререже въжетата, които обвързваха спомените й и ги пускаше на воля във въздуха.

Когато отново заговори, изглеждаше като че ли всяка дума й причинява болка.

— Той ми каза защо си е направил труда да се занимава с мен. Имала съм остър и буден ум, обясни ми той. Разсъждавала съм бързо и разумно, схващала съм научните проблеми далеч по-добре от него. Умът ми много му помогнал в работата, въпреки че обикновено мъжете презират умните жени. Но за щастие съм се оказала достатъчно хубава, и невинна, добави той, което привличало мъжете…

Фил преглътна.

— Но, каза той, най-важното в мен, бил умът ми, а не това било, което мъжете търсят в жената, за която искат да се оженят…

— Този тип е бил пълен идиот! — остро възкликна Фил.

— Да, естествено, и аз веднага му го казах. Радвам се, че го направих. Както си бях напълно шокирана, много се радвам, че не му се молих. Той… той започна да спори, че е като всички останали мъже, имал предвид нормалният обикновен мъж. Тялото му имало нужда от жена, която да задоволява физическите му потребности. Бях ги задоволявала по времето, когато не можеше да си позволи, във финансово отношение, да издържа съпруга… Повечето мъже искали от жената само едно, предполагал, че съм знаела това.

— А-ха…

Тя погледна Фил с големите си и влажни сиви очи.

— Всичко това се случи преди пет години, Филип. И през цялото това време мислих и дойдох до извода, че той е прав. Мъжете изобщо нямат нужда от ума на жената, поне не в смисъла на брака. Те искат красотата й по една-единствена, напълно егоистична причина…

— О, Господи! — простена Фил. — Горкото момиче…

Тя погрешно го разбра.

— Карл също ме съжаляваше. Поне така каза. И не мога да го обвиня, като взема под внимание какво момиче бях тогава, изгарящо от желание да го измамят…

Студеното й безлично отношение, с което някога напълно се беше обградила, бе изчезнало и сега му говореше точно, както всяко едно хубаво младо момиче би говорило на мъж, който й съчувства. Много й съчувства. Историята й бе напълно банална, естествено, но…

— Не бих се замислял повече за това момиче, ако бях на ваше място — посъветва я той. — Или пък за този човек. Всичко отдавна е приключило. Имате голям късмет, че не сте се обвързали с него.

Очите й го изгледаха проучвателно.

— Обвързала ли?

— Да. По този начин, всичко е приключило. Ще си намерите някой приличен мъж…

Тя решително поклати глава, като светлата й коса се сливаше със сивия цвят на облегалката на стола.

— Не и за мен, благодаря. Никакви мъже вече. Никога.

— Глупости! Ще видите. Когато се появи истинският, ще се омъжите за него и…

— Естествено — студено отвърна тя, — думата „брак“ дори не фигурира в речника ми.

Той сърдито я изгледа и след това запита от чисто любопитство:

— На колко сте години?

— На двайсет и осем.

— И какви са плановете ви за живота оттук нататък, ако…?

Тя сви рамене.

— Поставила съм си една-единствена цел — да докажа, че Карл греши. Да му покажа, че не е имал никакво основание да ме съжалява. — Изглеждаше, че отново е възстановила самообладанието си. — Възнамерявам да докажа на всеки, който прояви интерес, че умът може да се окаже достатъчен за една жена.

— Предполагам, че е така. Но така ли е било наистина, досега?

— Справяла съм се достатъчно добре…

— Исках да кажа, достатъчно ли бе той за вас?

Брадичката й решително се вирна нагоре.

— Да. И ще продължи да бъде достатъчен.

— Харесва ли ви перспективата на подобно бъдеще?

Сивите й очи, като че ли танцуваха.

— Разбира се. Обичам работата си…

— Но животът трябва да има някаква цел, Пейдж. Има ли цел вашият живот? Имам предвид като жена.

— Вече ви разказах за тази цел. Да докажа…

— Но вие сте красива жена! Обличате се като жена, която напълно съзнава красотата си.

— Правя го от гордост. И за да успея още по-твърдо да аргументирам поставената си цел.

— Да — съгласи се той. — Умът наистина трябва да е достатъчен за един по-ограничен човек. Но вие все пак сте представителка на страхотната женска половина от човечеството. Мозък без тяло. Като сърцето на Карл. Със същия успех бихте могла да бъдете едно от онези подопитни безмозъчни вещества в анатомичната ви лаборатория. Мозък с етикет „Пейдж Арнинг“, маринован точно в момента, когато тъпият ви приятел ви е изоставил, съхранен в лабораторен съд, без да е в състояние да научи нещо ново, в това число дори и урока, получен от собствения му жизнен опит. И освен това бих искал да ви запитам, за какво ви е този мозък? Какъв смисъл има от подобна жена?

Внезапно той се почувства много ядосан на това младо същество от женски пол. Може да му се струваше по момичешки млада, можеше да се държи толкова сърдечно, колкото й позволяваше красотата й, дори и сега го демонстрираше, но също така бе в състояние преднамерено да унищожи и прахоса собствената си младост, като се опитва да докаже, че умът… О, за Бога! Той скочи на крака и се заразхожда из стаята.

— Не ви разбирам, Пейдж! Гордеете се с факта, че сте умна! Да, умна сте! И то умна като биолог. И все пак си поставяте за цел да докажете, че една жена може да живее без биологична любов. Наистина има известен брой създания, които живеят по този начин. Момичета преди пубертета — жени, които минават през естествените процеси на остаряването и похабяването… естествените, бих повторил аз! Не насилствено остаряване. Но, Пейдж, погледнете се! Имате мека и копринена коса, но тя не е докосвана от пръстите на никой мъж. Пълните ви розови устни не означават нищо за никого, защото говорят единствено за вируси и ядра. Ръцете ви никога не обгръщат никой мъж, за да го придърпат близо до сърцето ви, така че те само на външен вид изглеждат меки, бели и закръглени. Тялото ви, до степента, до която го уважавате, със същия успех би могло да си лежи някъде на тъмно и покрито с кожи в някоя анатомична колба. Вие сте живели твърде кратко в биологичния смисъл на думата, д-р Арнинг! А по този начин съществуването ви е лишено от смисъл, както за вас, така и за хората около вас. Книгата на живота се състои от много страници. Вие сте си поставили за цел да научите наизуст само една от тях. Какво значение има, че сте избрали страница, изпълнена с научни данни? Въпреки всичко, това е само една-единствена страница, а животът, който водите, е толкова малка частица от самия живот, колкото един от комарите ви за цялата вселена! Вие сте живо същество, но не живеете, така че сте безполезно създание, Пейдж Арнинг. Живели сте в продължение на двайсет и три години и след това сте спрели да живеете! А когато едно тяло спре да живее, то се разпада. Знаете това! Човек може да го балсамира, може да го съхрани като мумия и да му боядиса бузите, да обвие крайниците му в ярка коприна, но независимо от всичко то си остава едно мъртво тяло. Що се отнася до мен самия, или до който и да е от всички онези нормални мъже, които вие демонстрационно презирате, за нас вие не ставате нито по-сърдечна, нито по-желана по този начин. Вие…

Вратата тихо се затвори след гостенката му. Бе излязла и го бе оставила да говори. Фил се приближи и взе медицинската книга, като внимателно я постави сред книгите на бюрото си.

Не трябваше да е толкова рязък и конкретен, но и той от своя страна бе преживял шок. Тази вечер, когато я беше спасил от лабораторията и бе установил, че и тя може да се изплаши и стресне като всички останали момичета, си бе помислил… Е, беше сгрешил.

Възможно е да не е толкова мъртва, колкото я бе описал, но със сигурност бе зле наранена млада жена. Естествено, не беше хубаво, че нейният Карл се бе оказал пълен идиот, но и тя от своя страна трябва да е била глупачка, без да притежава и капчица женски инстинкт, прикачен към грамотния й дипломиран мозък. А истински жалкият аспект от историята й, която, в края на краищата повтаряше историята на стотици други подобни момичета, по същия начин, както стотици други мъже са повярвали не на тези жени, на които е трябвало! — най-жалкото бе момичето, което се бе разкрило пред него.

Мислеше си, че дава урок на този тъпанар Карл, а всъщност не му показваше абсолютно нищичко, което той вече да не знае! Той добре знаеше, че тя е умна и я бе напуснал точно поради тази причина.

А Пейдж бе продължила да бъде умна. Защото за нея вече не бе останало нищо. Нищо? Нито минало, нито настояще, нито бъдеще?

Сто процента всяка жена, която притежава поне малко силен характер, щеше да преживее подобен случай, щеше да си извлече от него поука и да продължи да оценява всеки следващ мъж в живота си, независимо от останалите, като се отнася към него според заслуженото. Щеше да е пораснала от подобно преживяване…

Като си повтаряше, че не иска да стане част от тъпаците и дървеняците на този свят, не се държа особено приятелски с Пейдж, когато продължи да я среща във фоайето на хотела или по време на многото си разходки в големия медицински център.

Беше си намерил други приятели и сега им посвещаваше времето и интересите си. Почувства, с известна тъга, че Пейдж не осъзна отдръпването му, след което строго си каза, че високомерното й безразличие само потвърждава мъдростта на взетото от него решение и линията му на поведение спрямо нея.

Една неделя през септември той отиде с колата до Флорисант, за да види д-р Лоури и очарователната му съпруга. Д-р Макнеър му бе споменал предния ден, че старият лекар се чудел какво се е случило с Фил, та толкова дълго не му се обажда…

— Но аз често го виждам — изненадано възкликна Фил.

— Това не е достатъчно за стария тиранин, той очаква да го посетите у дома му, нали знаете…

Фил се бе подсмихнал и каза, че ще отиде да го види. Така и направи, като за щастие, не намери там други гости. Старият доктор го заведе в розовата си градина. Сервираха им студени напитки във високи и красиви чаши, и докато г-жа Лоури се занимаваше с един албум и куп снимки; двамата лекари можаха да се порадват на едночасов служебен разговор.

Фил с чувство за хумор му разказа за работата си пред телевизионните камери.

— Правя всичко възможно да нарека това научноизследователска дейност… — повдигна вежди той.

— Ами точно така си е. Не точно такава, с каквато възнамерявахте да се занимавате, когато дойдохте тук, но пък от друга страна…

— Да — съгласи се Фил, — тогава имах предвид работа с микроскопи, епруветки и колби, с които да съм заобиколен от всички страни…

Старият доктор изсумтя.

— Гледах някои от предаванията ви или както ги наричате там. Имате добра, чиста ръка…

— Благодаря, господине. Баща ми от малък ми втълпи в главата, че пациентът на масата е купчина страдащи болезнени нерви, че икономията на тъкан и нервна травма е от жизненоважно значение.

Старият доктор се изправи в стола си и поклати юмрук към стреснатата си съпруга.

— Виждаш ли това? — Запита той. — Чуваш ли го? Казах ти аз, че този човек е роден за опериращ хирург, а не за разни изследователски проучвания. Слушайте ме сега внимателно, Фил Скоулс! Върнете се веднага в болницата си и се залавяйте здраво за работа!

— Сам… — промърмори г-жа Лоури.

— Това са два вида напълно различни хора — изригна като вулкан старият доктор. — Изследователите възприемат човечеството като едно цяло, а единственият интерес на практикуващите хирурзи е насочен към пациента на масата или на стола до бюрото му! Това момче направо прахосва таланта и сърцето си, които Господ му е дал, за да се занимава напразно с работа, предназначена за други хора. Ето защо казвам…

— Тук също се занимавам до голяма степен с хирургическа работа, д-р Лоури — напомни му Фил.

— Знам това. До известна степен. Това означава само нещата, които акушерите и гинеколозите ви прехвърлят или ви помолят да направите. Нямате никаква възможност да поставите диагноза и вие самият да определите и назначите нужното лечение, нали?

— Директорът на акушеро-гинекологичната клиника ми възложи няколко случаи, които да лекувам, както и да следя оздравяването им след това. Имам един случай с Rh. И чета лекции по оплождане на завършващите студенти.

— От какъв аспект?

— Изцяло. По отношение на закона, моралните рискове и опасности. Наричам лекциите си „Правила и отражението им“. — Кафявите му очи грейнаха и г-жа Лоури се усмихна насърчително.

Старият доктор изсумтя отново.

— И сигурно всички жени въздишат и решават, че вие трябва да сте бащата…

— Ами да. Съпрузите им също. Изтъквал съм и този риск пред групата.

— Насърчавате ли тази практика, д-р Скоулс? — запита г-жа Лоури. Усмихна се извинително, като видя бързо стрелнатия му към нея поглед и се поправи: — Филип.

— Едновременно съм и за, и против нея — отвърна той с дълбокото си, типично за него привлекателно провлачване на гласа. — Тоест със сигурност не мисля, че ще е възможно за всички, които поискат да се възползват от него. Смятам, че е от изключителна важност докторът добре да познава донора, а същевременно и реципиента, физически, в морално и физическо отношение…

— Често ли се прилага?

— О, не. Досега съм имал само един случай — и то не в Грууп, защото не съм бил тук достатъчно дълго, за да опозная подобни пациенти. Бих казал, че един специалист може да попадне на не повече от петдесет случая в продължение на десет години. Имам предвид доста заангажиран известен специалист.

— И те винаги ли са успешни?

Фил бавно поклати глава.

— Малко повече от петдесет процента.

Д-р Лоури хвърли свиреп синеок поглед на жена си.

— Виждаш ли, скъпа? Той добре си познава занаята.

— Това е задължително условие за един преподавател, Сам.

Старият доктор се поуспокои и потъна, като си мърмореше, в дълбините на тръстиковия си стол.

Г-жа Лоури продължи да разпитва Фил, въпросите й бяха интелигентни, а отговорите на Фил ставаха все по-подробни и по-задълбочени. Не, пациентът и донорът, чувстваше той, не трябва да се познават един друг. Помисли си, че никога предложението за изкуствено оплождане не бива да произлиза от лекаря. (Толкова често съм чувал Фил да говори по този въпрос, че лесно бих могъл да възпроизведа тази част от разговора.) Имаше чувството, че и съпругът, и съпругата трябва да дойдат до споразумение, без да бъдат убеждавани, ли в най-добрия случай, без да им бъде правено предложение. В никакъв случай не трябваше да се действа с насила или принуда.

— Това ли е решението на богатите хора за проблема с безплодието? — запита г-жа Лоури. — Знам, че наследяването на имот или титла доста често са важен подтик към подобни действия.

— Таксите не би следвало да са високи, в нито един от случаите — й отвърна Фил. — Нито тази, плащана на донора, нито тази, плащана от реципиента. Доколкото това е възможно, нивото на идеалите трябва да е висок. Искам да кажа, че не бива да съществуват меркантилни подбуди, въпреки че за един гладен медик, дори и десет долара могат да се явят като меркантилен мотив за дадено действие.

Д-р Лоури изсумтя.

— Приятно ми е да чуя млад лекар да говори за идеали.

— Има още един важен момент — сподели Фил с г-жа Лоури. — Подчертавам необходимостта от минимално подписване на документи.

— Изобщо няма нужда от такива — отсече старият доктор.

— И аз мисля като вас, господине. Тъй като на акта за раждане фигурира името на законния баща. Но съществува един документиран случай, а е възможно да има и други, когато съпругата по-късно решава да напусне съпруга си и търси издръжка за детето си. Би било от полза за бащата в такъв случай да притежава документ, който да удостоверява, че детето е било изкуствено оплодено в майката с пълното съгласие на двамата брачни партньори.

— Като се добави, че това дете оттук нататък трябва да се счита като биологично естественото дете на дадения брак — заключи д-р Лоури. След това се обърна, за да погледне Фил:

— Млади човече, да не би да се опитвате да смените темата? Продължавам да мисля, че трябва да се върнете в болницата си и да се заловите за работа! — почти извика той.

Фил се засмя и започна да събира снимките на г-жа Лоури, разпилени от вятъра точно навреме. В този момент пристигнаха гостите и повече не се заговори на тази тема.

Глава десета

Фил може и да си е мислил за препоръката на Лоури, но бе подписал едногодишен трудов договор и щеше да му е по-трудно да се освободи от собствената си съвест, отколкото от Грууп. Ако твърде бързо изоставеше проекта си, можеше след това да съжалява… Така че продължи, както си беше, като работеше в акушеро-гинекологичната клиника, извършваше хирургически операции и изнасяше лекции. Намерил Мин и я завел на вечеря. Прекарали тази вечер в разговори за мен. Или поне след това така ми казаха. Мин си бе създала нови приятели, както и Фил свои в Грууп. Пътищата им рядко се пресичали.

Но се случи, че точно чрез Мин той възобнови отношенията си с Пейдж Арнинг. Мин имаше статия в един неделен вестник, подписана с името й и когато Фил минаваше през ресторанта на хотела една вечер, видя Пейдж да я чете. Спря се и посочи с пръст името на автора.

— Познавам я — гордо произнесе той.

Пейдж вдигна очи с усмивка.

— Наистина ли? Добре пише.

Той издърпа другия стол и седна.

— Имате ли нещо против?

— Разбира се, че не.

Запита я как й върви работата. Тя му разказа. Поръча си вечеря и й разказа някои неща за Мин.

— Говорите, като че ли много сте я харесвали — констатира Пейдж.

— Харесвам я — доста бързо се съгласи той. — Всъщност тя прилича на единствената ми сестра. Умна е, духовита — и от време на време е голяма глупачка.

— Така ли? Това и за сестра ви ли важи?

— Естествено. Мисля, че важи за всички сестри. Ние мъжете искаме те да бъдат по-съвършени от жените, за които се женим. Не знаете ли това?

Тя видимо се отдръпна в стола си.

— Боя се, че не съм знаела — отвърна рязко тя.

— Нямате ли братя?

— Не.

— Така си и мислех. Щяхте да знаете повече за мъжете, ако имахте, да кажем, четирима братя. — Оживено се захвана с яденето, като че ли съсредоточи целия си истински интерес върху шунката, сладките картофи и чинията със салата.

До този момент Пейдж бе вече привършила вечерята си, но продължи да седи, като прие да изпие чаша кафе и да разговаря с него за работите на Грууп.

От време на време Фил й хвърляше по един поглед. Пейдж явно си бе намислила нещо. Боеше се, че се кани да „обясни“ историята с онзи вагабонтин и най-накрая си отдъхна, когато тя му каза, че иска да го помоли да й даде съвет по един въпрос във връзка с работата й.

Дотогава и той вече бе стигнал до кафето и си запали цигара.

— Ласкаете ме, д-р Арнинг.

Когато я погледна, видя белите точици на зъбите й върху долната й устна.

— Шегувах се — бързо подхвърли той.

— Да, знам — тя нещастно преглътна, след това се насили да продължи. — Знам също, че съм старомодна и напрегната, когато става въпрос за работата ми.

— О-о…

Тя се наведе към него.

— Така е. Винаги сте го казвали. И ето сега — в петък директорът ми каза същото.

Лицето й приличаше на дете, което усърдно се е опитвало да слуша, а най-накрая го наказват за добрите му намерения.

— И все пак трябва да направя това, което той казва.

— И какво е то?

— Ами… — тя се усмихна с облекчение, че най-накрая е премахнала всички пречки за разговора им, — изглежда има някаква злополука с една мина на юг от града…

— Да. Видях снимки във вестника и чух по радиото за това.

Бе доста голяма злополука, с около дванайсетина убити мъже. На Фил му се прииска да изнесе лекция на Пейдж за високомерието и отдалечеността й от тази човешка трагедия. Струваше му се, че една жена би трябвало да почувства ужаса на онези, хванати в капан мъже, безнадеждния скован страх на съпругите им, потресаващата им мъка…

Напрегна се, за да обърне по-голямо внимание на думите й.

— Червеният кръст веднага отишъл там — продължаваше тя — и се обърнали към Министерство на здравеопазването, защото изглеждало, че сред хората, които живеят малко по-далеч от този планински район, преобладава вирусна болест. Имам предвид Озаркс, д-р Скоулс, а не вашите големи планини.

Той кимна.

— Не съм сноб що се отнася до планини и хълмове, д-р Арнинг.

По някаква причина, гневът му започваше да се уталожва. Момичето не притежаваше нито необходимата грация, нито чар, за да разговаря, както трябва с един мъж. Очевидно презираше тези създания и не й пукаше дали те го съзнават или не.

— Данните сочат, че е възможно да е имало няколко смъртни случая в резултат на тази болест и директорът ми каза да отида там на място и да проуча фактите. Надяваме се, че може да има още случаи на това заболяване…

— Аз пък се надявам да останете разочаровани! — изрева той, като яростно си размаза остатъка от цигарата в пепелника.

Тя изумено го погледна.

— Само исках да кажа…

— Знам — прекъсна я той. — Отдалеченият научен подход. Само че той е просто шокиращ, когато излиза от устата на такова хубаво младо момиче, Пейдж.

— Не виждам какво значение може да има външният ми вид…

— Повярвайте на думите ми, наистина има значение. Продължавайте с историята си. Възхитени сте да срещнете случаи на сънна болест толкова близо до вас!

— Не сме изпаднали във възторг. Но тъй като така и така се оказа, че те съществуват, директорът ми нареди да замина за там. Той изглежда чувства като вас, че работата ми в лабораторията не е достатъчна и аз трябва да отида там, да се срещна с тези хора, да видя болните деца, да получа всички данни за тях и заобикалящата ги среда. Спомняте ли си, когато ме запитахте дали онова момче е ходело босо и от този род неща? Директорът ме насочи към същия вид лична изследователска работа…

Сега вече малко му дожаля за нея. В края на краищата тя се опитваше да направи нещо ново, да се справи с едно ново чувство.

— Това е важно, Пейдж — тихо я насърчи той.

— И той каза така. Трябва да запиша историята на заболяванията, доколкото е възможно по-подробно, процентното съотношение на случаите, предишни заболявания и така нататък. Но проблемът, Филип е, че никога досега не съм се занимавала с подобни изследвания! Работила съм единствено с факти, донесени в лабораторията! Не знам как да процедирам. Не ми се искаше да призная това пред директора. Знаете, на жените и без това им е достатъчно трудно да се утвърдят в този мъжки свят без… Ето защо се обръщам към вас за съвет. Вече познавате тайната ми слабост.

Пълните й устни потрепериха, а усмивката й определено се разводни.

Опита се да я насърчи с гласа си.

— Рано или късно ще се наложи да се измъкнете от лабораторията си, Пейдж! Нищо не пречи да започнете сега.

— Но какво ще стане, ако се проваля? — запита тя, ужасена при мисълта за тази възможност.

— Всички се проваляме. Това е отрезвяващо, но невинаги фатално преживяване.

— Искате да кажете, че ще ми се отрази добре?

Той се засмя на безкрайната невинност на въпроса й и отклони дискусията, като зададе друг въпрос.

— Казахте, че искате съвет от мен… Какъв вид съвет по-точно?

— О, например — на лицето й се появи израз на крайна безпомощност, — дори не знам какви дрехи да си облека. Вие сте живели сред планините, знам, че до колибите на тези хора не може да се стигне с кола. Така че ще трябва да се придвижа дотам с велосипед или на кон…

— Дънки — предложи той — и бархетни ризи. Кожено яке — не се късат, и здрави стабилни обувки, нищо от сорта на чехли или половинки обувки с връзки, а нещо, което да стига до глезените и да се завързва добре. Хубави кожени ръкавици, шапка, която добре да обгръща главата. По-добре е да си вземете раница, отколкото куфарче.

— Подигравате ми се.

— Нищо подобно! Ако се наложи да се катерите или да изминете няколко километра без кола… — той я погледна. — Как ще се придвижите дотам?

— Ами, не съм мислила за това. Директорът спомена петък. Каза „следващата седмица“. Да отида там следващата седмица и да взема данните. Трябва да се свържа с представителството на Министерство на здравеопазването в Роланд.

— Можете да се придвижите дотам с автобус или с влак, но, със сигурност не трябва да разчитате, че лекарят — представител на общественото здравеопазване — ще ви закара дотам и обратно.

— Защо не?

— Първо на първо, защото по всяка вероятност в момента е безкрайно ангажиран. И още една важна причина, той си има тези данни на разположение в офиса си. Доколкото разбирам вашият директор иска вие да извършите собствено проучване и изследване, да видите хората с очите си, да вземете проби от кръвта им, храчките им, проби от кожата и изпражненията им, проби от питейната им вода…

Тя продължаваше да седи неподвижно с побеляло лице.

— Това е, за което ви помоли, нали? — запита Фил. — Също така да запишете историята на заболяванията им. — Наслаждаваше се на живописната картина, като си представяше как тази ледена девойка взима проби от жителите на планината. Как би могла тя, с присъщата си необщителност да се опита дори…

Кафявите му очи се смекчиха.

— Вижте какво! — извика той. — Имам кола. Бихте ли ми позволили да ви закарам дотам? Възможно е да се окажа в състояние дави помогна.

— О-о! — Дъхът й спря в израз на благодарността й.

— Защо не? Сто процента, ще успея да се измъкна за известно време. Имам кола — и без това работата не е подходяща за само момиче. А и представителството на Министерството сигурно си има свои собствени задачи за изпълнение. Защо не, Пейдж? Бих могъл да ви нося куфарите с пробите, да ви подбутвам по стръмните пътеки…

Тя го изгледа замислено. Странно беше, че под перлената й кожа проблясваше слаба розовина, а е възможно да бе и само отражение от светлината на лампата на масата им.

— Добре — съгласи се тя най-накрая. — Само ако считате, че ще ви е приятно. Много сте любезен, Филип.

— Не мислите ли, че…

— Отиваме там като научни работници с изследователска цел. Мисля, че „докторе“ ще е по-препоръчително като обръщение.

„Ти си изследователката. Аз отивам само да се повозя.“ Не го каза на глас. Щеше да играе по нейната свирка и да изчака да види какво ще стане.

Определиха си сряда сутринта като най-подходящ ден за тръгване, Фил още веднъж й даде напътствия какви дрехи и оборудване да си вземе и се разделиха на вратата на трапезарията.

По пътя към красивите гористи планини се наложи Фил да отправи още едно предупреждение към момичето до себе си.

— Не се обвързвайте с графици и предварителни програми, Пейдж. Ще трябва да започнете, както бихте карали кола по хлъзгав път. Да вървите бавно, докато не овладеете ситуацията. Планинските хора са странно резервирани и затворени в себе си. Те са скромни и стеснителни, като не обичат други да се намесват в работите им.

— Но защо? Нали се опитвам да им помогна!

— Наистина ли?

— Ами да, естествено. Ако намеря нещо, което да си струва да бъде изследвано…

— О, да, в общи линии. Но ще трябва да им обясните целта на посещението си. Може да не са чували дори за стъклото, да не говорим за предметни стъкла и епруветки.

— Не трябваше да идвам.

— Бъдете реалист. Трябваше да дойдете или щяхте да рискувате да си изгубите мястото…

Тя постави ръце на бузите си и продължи да седи неподвижно и уплашено.

— Ще се справите — успокои я той, — ако действате бавно и възприемате нещата едно по едно, по реда, по който се появяват…

— Но аз обичам да си планирам работата.

— Добре тогава. Планирайте неочакваното. Отделете настрана неопределени периоди от време, те сами ще се запълнят за вас.

Намръщеността й се разтопи в усмивка, която определено бе дяволита и закачлива.

— Подозирам, че един акушер-гинеколог би трябвало да знае…

Той се усмихна в отговор и зави по пътя, който щеше да ги отведе до предназначението им.

В Роланд успяха да намерят наистина добър хотел, по-скоро странноприемница, със свободни стаи. Сградата беше стара и каменна, с историческо значение, възстановявана и поддържана от една от онези патриотични организации, на които добрите жени отделят толкова много внимание и усърдие.

Фил се регистрира отделно и връчи химикалката си на Пейдж, като със спокойното си държане успя да неутрализира всичките й страхове, въпреки че тя положи големи усилия да не ги покаже наяве. Попита администратора как да стигнат до офиса на представителството на Министерство на здравеопазването.

— Болницата се намира един квартал по-надолу, като тръгнете по тази улица. Ще намерите д-р Колдуел там след един часа.

Произнесе името „Коу-уел“. Фил установи, че планинските жители са запазили много говорни особености, характерни за далечните им предци.

Стаята на Фил бе много приятна. В нея имаше голямо легло, покрито със стар дюшек, скринове от черешово дърво и съвременна баня. Предположи, че и Пейдж е настанена в също така удобна и приятна стая. Обядваха много вкусни неща, поднесени в сервиз от китайски порцелан, сервирани от сръчни сервитьори — негри.

След това се придвижиха към бялата сграда на болницата „надолу по улицата“. Пейдж все още бе облечена в бархетния си сив костюм под горното си пухкаво палто. Д-р Колдуел, шеф на здравния отдел за района на Роланд, бе човек, който наближаваше шейсетте. Лицето му беше белязано от трудната и непосилна работа, с която бе принуден да се занимава непрекъснато. Имаше живи сиви очи, груб глас и хубава усмивка. Бе предварително уведомен за посещението на Пейдж, но Фил от своя страна трябваше да му обоснове присъствието си.

— За Бога, човече! — сърдечно извика докторът. — Със сигурност имаме въпиеща нужда от акушер-гинеколог тук!

— Да не би сега да е сезонът за прибиране на реколтата?

— Тук винаги е сезон за прибиране на реколтата. Но бих искал да помогнете на Джени, докато сте тук. Бихте могли да поговорите пред нейната група от акушерки, да отидете с нея, чисто и просто да й помогнете. Ще го направите ли?

Фил съзнаваше, че Пейдж седи и мълчи, като се чувства пренебрегната на стола си. Погледна към нея.

— Коя е Джени?

— Нашата сестра-акушерка! — гордо съобщи докторът.

— О, значи имате една от тях!

— Да. Но само една. Обаче Джени със силата и възможностите си се равнява на десет. Това пише ли го в Библията, госпожо?

Пейдж резервирано се усмихна.

— Мисля, че е казано нещо от този род.

Д-р Колдуел изръмжа.

— Ако сте щатен гинеколог от Буун, д-р Скоулс, Джени наистина заслужава малко помощ от ваша страна. Господи, та тази жена върши работата на цялото селище, обучава акушерки, върши повече лекарска работа от мен, успява същевременно да бъде психолог, приятел и проповедник на нашите хора. Негърка е, но това не прави впечатление никому.

— Тя има ли медицинско образование? — учтиво запита Пейдж.

— Не, госпожо. Тя е точно това, което ние наричаме медицинска сестра-акушерка. Най-големият напредък в развитието на медицината от времето на етъра.

— Той е напълно прав, Пейдж — намеси се Фил. — В подобен вид селища медицинската сестра-акушерка се явява като фелдшер и спасител на живота на хората.

— Но аз съм чувала… — изпълнена със съмнение започна тя.

— Чували сте за бабите — измърмори Колдуел — и по всяка вероятност всички истории, които сте чували, са истина. Но тези добри жени, те са рядкост, броят им е само около триста за цялата страна. В нашия щат има осемнайсет. За мен е огромен късмет, че Джени може да ми помага. Обучават ги като редовни медицински сестри. Има много добър курс за тази цел в Министерство на здравеопазването и след това почти шест месеца се обучават по акушерство и гинекология.

— Това е по-дълъг срок, отколкото много от лекарите могат да претендират, че са практикували — промърмори Фил.

— Напълно сте прав! — запалено се обърна към него Колдуел. — Естествено, самата Джени обучава акушерки, но тя… Вижте какво, докторе ще ви кажа как да стигнете до училище „Пърша“. Джени провежда там курс този следобед. Канех се аз да й помогна, но точно тогава ми се обадиха, че пристига д-р Арнинг и… — кимна към Фил в знак на извинение.

— Да, господине! Ако бъдете така любезен да отидете дотам и да помогнете на Джени, аз от своя страна ще мога да прегледам документите ни с тази млада дама ей тук, която утре ще може да се залови с работата си.

Фил погледна към Пейдж.

— Имате ли нещо против?

— Не — отвърна тя, като го погледна закачливо. — Мисля, че ще се справя. Щом дори и вие сте на мнение, че с документите мога и сама да се оправя.

Фил се ухили.

— Дойдох да я докарам дотук и да й шофирам при обиколките — обясни той на доктора. — Но бих искал да помогна и на вашата Джени.

Въоръжен с пътна карта и бележка, в която пишеше: „Възползвайте се от помощта на този човек. Той е първокласен майстор при израждане на бебетата“, Фил се отправи на път. Не се върна до полунощ.

Често по-късно ми е разказвал тази история, като винаги започваше с: „Истинската любов в живота ми е една висока, скулеста негърка, с която се запознах в юрната част на Мисури. Всички други жени бледнеят в сравнение с нея. Тя е медицинска сестра и акушерка същевременно и мисля, че е на около петдесет и пет години, но, леле мамо! Страхотна е! Събра ми очите!“

Лесно намери училището, което за негово учудване се оказа, че се казва „Перш“ — област в северозападна Франция, а не „Пърша“ — като Персия. Сградата беше внушителна, а училищният двор бе препълнен с хора, които, както той предположи, бяха пациенти или семействата им. Мъже и деца, много от тях цветнокожи, се разхождаха наоколо, някои от тях разговаряха, а други просто чакаха. Денят беше безличен и студен, но търпението на тези хора бе просто очевидно.

Вътре в сградата Фил намери дванайсетина жени, които бяха седнали на дървени пейки — единият ъгъл на стаята бе закрит със закачени на тел чаршафи, опънати от стена до стена. Като носеше медицинската си чанта, Фил целенасочено се отправи към тази закрита част от помещението.

— Джени? — нерешително запита той.

— Ще трябва да си изчакате реда — отвърна мек, но решителен глас зад чаршафите.

— Знам. Д-р Колдуел ме изпрати при вас, нося ви бележка от него.

Стори му се, че гласът въздъхна.

— Един момент, моля…

Точно след един момент едното ъгълче на чаршафите се повдигна и се появи самата Джени. Висока, черно-синя, с очила с позлатени рамки, носеше бяла престилка върху синя памучна рокля. Около врата й висеше стетоскоп.

Подаде й бележката.

— Аз съм д-р Скоулс — представи се той, като леко се усмихна.

— Ще ми помогнете ли? — запита тя.

— С удоволствие. Само трябва да ми кажете какво да направя.

— Аз да ви кажа на вас?

— Струва ми се, че този следобед сте доста претрупана…

— Да, докторе, по всичко така изглежда.

— Добре, И така, откъде да започна?

Тя му каза. Окачиха още един чаршаф. Разказа му малко за скорошното заболяване, разпространено сред населението в областта — Фил реши, че става въпрос за случаите на Пейдж.

Прегледа жените, които му бяха определени. Джени каза, че все пак трябва да се записват някои данни, които да се запазят като история на заболяванията.

— Просто не ми остава време, докторе! Все си мисля, че, ако трябва да се откажа от нещо, то това трябва да е административната работа и документите.

Бедността направо се набиваше на очи. Всичките й признаци и произлизащи от нея болести бяха налице. Фил чу как Джени даваше най-разнообразни съвети на тези жени.

Преди да свършат, донесоха едно бебе. Майката го бе докарала от четирийсет километра разстояние със стара каруца, закачена за едно още по-старо муле. Детето умираше, но очите на Джени направо умоляваха Фил да направи нещо.

— Това тази болест ли е, докторе? Ако е, не трябва да го приемам в клиниката си.

Той поговори с майката и прегледа бебето. Каза, че мисли, че е болно от ентерит.

— Лошо е. Имате ли кръв?

— Само плазма.

Естествено. Нямаше хладилник.

— Ще се опитам все пак — енергично отвърна той. Но бебето почина, преди да успее да накара плазмата да потече.

Бедното детенце. Фил бавно изтегли иглата и постави малко анкерпласт върху дупчицата.

— Ще поговоря с майката — обади се съчувствено Джени.

Нямаше време за съжаления. Фил продължи със следващия случай.

След клиниката Джени имаше часове с курса по акушерство. Помоли Фил да остане и той седна на една пейка в задната част на стаята. С възхищение я наблюдаваше как показва на ученичките си — шест негърки — как да прегледат дали новороденото е нормално. Демонстрира им нов начин как да си направят възглавничка за подложка на родилката от вестници и попита имали предложения във връзка с проектирането на инкубатора и детските легълца.

— Най-главното е да не слагате две бебета в едно и също легло!

Часът бе започнал с химн, така и завърши също с химн, като дълбокият бас на Фил преобладаваше над дамските гласове.

— Бихте могли да сте ни от полза, докато сте тук, докторе — стеснително му каза Джени.

— А сега какво ще правим?

— Ами, аз ще се отправя към къщи… — изпълнена със съмнения отвърна тя. Навън се бе спуснала почти непрогледна нощ.

— Мислите ли, че ще успеете?

Белите й зъби светнаха в тъмнината.

— Ще ми е за пръв път. Поела съм върху себе си доста ангажименти, докторе.

— Тези хора са истински късметлии, че сте сред тях.

— Обичам си работата. Съжалявам обаче, че нямаме подходяща за целта клиника. Иначе, Господ ме е насочил по пътека, по която изпитвам огромно удоволствие да вървя.

— Щеше да е чудесно, ако всички можехме да се чувстваме удовлетворени до такава степен.

Тя го погледна.

— А вие не сте ли?

Той остави колата си в двора на училището и седна на седалката до Джени. Колата й бе нова. Налагало й се да я сменя на всеки две години, обясни тя, заради лошите пътища.

Пътуваха около километър, когато Джени хитроумно започна да разпитва Фил за работата му и къде точно работи. Както и да й отговаряше, все прозвучаваше като че ли се извинява, че върши толкова по-малко от нея. Оказа се особено трудно да й опише проекта с научноизследователската работа така, че да прозвучи достатъчно убедително, по-лек бе въпросът с телевизионните предавания…

Както бе заподозрял, Джени имаше два-три случая, които да понагледа на път за вкъщи. Зарадва се, защото му се искаше още да понаблюдава работата на тази жена. Първата им спирка беше при магазина на бензиностанцията на кръстовището. Там бяха струпани около половин дузина къщи — това беше градът на „Пърша Грийк“. Джени трябваше да размени няколко чека и да купи разни работи. Това отне известно писане, въпреки че Джени очевидно бе доста уважавана сред хората си. Фил по собствено желание купи няколко пликчета с бонбони и Джени се засмя.

— Работил съм в планините — призна той.

— Не ви ли хареса?

— Хареса ми…

Джени не отвърна нищо. Закара колата до вратата на една фермерска колиба, влезе, за да даде малко пари и чувалче брашно на бялата жена, която носеше едно от двете бебета близначета в ръце, докато другото седеше на пода до краката й.

— Изродих ги през ден — гордо заяви тя.

Той изсипа част от бонбоните на масата и пийна малко от водата.

— Около една трета от пациентите ми са бели хора — му каза Джени като тръгнаха.

— Населението…

— Трудно можете да го наречете така, докторе… когато хората живеят на километри разстояние един от друг, поне някои от тях. Но да, наистина, по-голямата част са цветнокожи, а другите са бедни бели.

Тя спря колата, когато видя мъж, навел се до едно дърво, който кашляше и му се повдигаше.

— Боже! — възкликна Фил, приближи се до измъчения мъж и го подхвана да не падне.

— Джеръд? — твърдо запита Джени. — Отдавна ли си в това състояние?

Той взе книжните кърпички, които тя му подаде и си избърса очите. Около бледите му устни имаше червена пяна. Беше на около трийсет години.

Фил можеше да чуе и да усети стържещия му дъх. Той многозначително погледна към Джени.

— Да, докторе — потвърди тя неизречената на глас диагноза. — Точно това е, което си мислите. А сега, Джеръд, искам да се качиш в колата и ще те закарам у дома. Трябва да си легнеш на топло, а утре ще те заведем в санаториума.

— Джени, не мога…

— Не можеш да оставиш майка си и сестра си в продължение на две години! Ако останеш тук, ще ги оставиш завинаги, Джеръд. Докторе, кажете му вие!

— Тя е права, Джеръд — строго изрече Фил. И след това добави по-любезно. — Туберκулозата е единствената болест, която не можеш да оставиш да отмине от само себе си. Служил ли си, момче?

— Да, докторе, на южното крайбрежие на Тихия океан…

— Ами да, разбира се! — извика Джейн. — В Екселсиор Спрингс има болница, точно като за Джеръд. Ще им се обадя от къщи, Джеръд. И ще отидеш там още утре сутринта.

Изплашеният болен човек се сви на задната седалка. Фил загрижено го наблюдаваше, влезе с него в колибата му, помогна му да си легне и поговори с него, докато Джени разговаряше със сестра му. Още няколко малки момиченца, които също му бяха сестри, седяха на предната веранда. Джени ги разпрати по съседите. Тук имаше три колиби една до друга. Подобно на магьосник, тя извади по една чиста рокличка за всяко дете от багажника на колата си. Една църква в Сейнт Луис шиела дрехи за хората й. Да, била църква за цветнокожи…

Продължиха пътя си с колата, като Джени зави в една неравна странична уличка, за да остави брашно и консерви в една колиба, където децата тичаха боси по студената земя, а едно улично куче хранеше петте си малки кученца пред прага.

— Никой от хората ми не се храни както трябва — оплака се медицинската сестра. — Установих, че това семейство досега е преживявало като са ядяли само царевица…

Фил се бе наместил зад кормилото.

— Ти седни отзад — обърна се той към Джени, — аз ще покарам. Колко път имаме до дома ти?

— Пет километра. Минаваме покрай училището, можеш да си вземеш колата оттам.

— Добре. Сега да тръгваме…

Като стигнаха до училището, той се качи в колата си и последва Джени. На верандата й ги очакваха още проблеми. Акушерката, която се грижеше за жена на име „Пърли“ искаше Джени веднага да отиде при нея.

— Това означава, че има проблем, докторе.

— В такъв случай може ли и аз да дойда?

— Наистина ли бихте се съгласили?

Пърли живееше в стара къща на шест километра нагоре в планината. Трябваше да си оставят колата на около петстотин метра от мястото, където слаба лампа осветяваше в розово вратата, а Фил държеше фенерчето високо, за да им свети, като трябваше да си проправят път по един мокър и хлъзгав път…

— Имате нужда от ботуши.

— Да, докторе. Нуждая се от много неща. Но ботуши имам…

Майката, седемнайсетгодишно момиче, уплашена и болна, се бе облегнала на рамката на вратата и ги чакаше. Бе наметната с домашен пеньоар върху очевидно чист комбинезон от муселин.

Акушерката обясни, че не е успяла да помогне много на Пърли.

— Нито пък на нея — язвително добави тя.

Фил с искрено възхищение наблюдаваше как Джени се подготвя за израждането. Подготви се асептика. С неща на стойност само около пет долара — чисти кърпи, малко памук, ножици, панделки за връзване, лизол, хирургическо облекло и маска. Джени бе готова за раждането.

— Трябва да внимавате с тази лампа, ако използвате етър — предупреди я Фил.

— Нямам право да давам етър, нито пък някакви други лекарства, докторе.

— Мога да ви помогна. Обаче в момента не нося етър в чантата си.

— Ще се обърна към вас за помощ, благодаря. Тя вече се е изтощила от фалшивите болки и пристъпи.

Жената с шумни молитви успя да роди в единайсет. След това Джени помоли Фил да й даде нещо успокоително. Предадоха бебето на акушерката, а Джени и докторът се отправиха към къщи.

— Та вие не сте вечеряли, докторе! — разкаяно възкликна тя. — Ако се съгласите да бъдете мой гост у дома ми…

— И да стоите още един час, за да ми приготвите нещо. В никакъв случай. Предписвам ви чиния гореща супа и веднага в кревата, млада девойко!

Джени се изсмя.

— Млада!

— Естествено, ако не бяхте млада, изобщо нямаше да издържите на това темпо. Искам да ви видя пак, Джени.

— И аз вас — решително отвърна тя.

Следващият ден, четвъртък, той посвети на Пейдж като я караше в дъжда по местата, отбелязани от д-р Колдуел на една карта, която им беше дал.

Наблюдаваше я как работи и бе направо слисан.

— Знаете ли, Пейдж — й каза Фил на обяд, — карате ме да си мисля, че всички стари вицове, които съм чувал в медицинската академия произлизат от истински случки в живота.

Тя го погледна над чашата си.

— Какъв вид вицове?

— Ами има един, който си спомням, за един болен от туберкулоза. Влиза медицинската сестра в отделението, поставя две колби на един рафт, казва на човека, че иска в тях проби от храчките и урината му. Той хвърля поглед към рафта и колбите, като промърморва, че не вярва да е чак толкова способен, та да съумее да ги улучи едновременно и двете.

Наблюдаваше със светнали очи реакцията на Пейдж.

Тя уморено въздъхна.

— Човек не може дори да разговаря с тези хора, както трябва!

— Вие бихте могла. Но когато се явявате пред тях с куфарите си, пълни с проби, предметни стъкла и спринцовки в корк, на тях направо им се приисква да избягат в планините и човек напълно може да ги разбере, каквито са необщителни, защо отказват да сътрудничат.

— Вие очаквахте, че ще се натъкна на подобни трудности, нали? — бе уморена и обезсърчена. — Сега сигурно сте доволен да установите, че сте бил прав.

Фил се сети за прекараната с нея сутрин — планинските жители с каменни лица, които се бяха сблъскали с опустошенията на „болестта“ — измършавелите им недохранени тела, изпълнените им с тъга и мъка лица, обидените им очи. Да, Фил се бе почувствал подло доволен да открие, че Пейдж не е достатъчно способна, ако изобщо можеше да се твърди, че притежава някакви способности в това отношение, да се справи с тези хора. Епруветките, колбите и предметните й стъкла, научните й разговори направо ги бяха ужасили и събудили подозрението им…

Тя довърши обяда си и унило прегледа малкото бележки, които си бе водила.

— Със същия успех бих могла да се върна в Сейнт Луис — призна тя.

— И толкова бързо ще се предадете?

— Ами, ако нещата продължат по същия начин, просто няма смисъл.

— Не е нужно да продължават по същия начин.

— Ами нали те всички се държат еднакво?

— Да, но вие бихте могли да подходите към тях различно — кафявите му очи не спираха да я наблюдават.

— Не знам как — призна поражението си тя.

— Ето, че сега стигнахме до някъде. Основният смисъл на всяко научено нещо е признатото невежество.

Тя мрачно се засмя.

— Да — продължи той. — Пейдж, вие сте точно толкова невежа по отношение на личните отношения, колкото и всички други. Не познавате хората, не ги харесвате. А тези факти са изписани на лицето ви, като бодли от мъначка.

— Очертахте ми прекрасна картина, д-р Скоулс.

— Веднъж имах куче, което се разболя от мъначка. Ужасно го боля, докато му измъкнем бодлите от носа, но докато бяха там, го болеше още повече. След това се оправи.

— И каква е поуката от тази история?

— Поуката ли? Ето че сега аз се държа гадно с вас. Оставете ме да разговарям с хората при следващото ни посещение.

— Те са толкова бедни, Фил, толкова невежи и все пак, как да кажа, толкова… човек не би могъл да ги нарече горди…

— Защо не? Те наистина са горди.

Нещата тръгнаха по-добре този следобед, но не достатъчно добре, за да задоволят Фил или Пейдж. „Болестта“ се бе локализирала на това, което д-р Колдуел наричаше „хребет на хълм“. Ставаше въпрос за стръмното и от двете страни било на едната от двете залесени, настлани с чакъл планини. Колата можеше само да се доближи на известно разстояние от тези домове. Пейдж в дънки и кожено яке трябваше да се катери по стръмни пътеки, докато Фил й носеше тежките чанти с пробите. Хората и къщите си приличаха, последните обикновено се състояха от една стая с веранда, на места имаше навес и таванско помещение. Отвън държаха мулетата, а понякога се виждаше по някоя и друга изпостяла крава. Всички планински жители бяха бедни, животът им беше труден. Но тук-там се срещаше и красота в ръчно изтъканите кувертюри на леглата и съшитите им юргани. Често се натъкваха и на гордост, понякога надежда, изразена в син или дъщеря, които трябваше да тръгнат на училище… Това бе страната на певците на балади, пътуващите проповедници и кръвните вражди. В по-добрите домове имаше по няколко кокошки. Всички имаха хрътки и малки кученца, всички имаха деца. Хората бяха слаби и изпити, измършавели, в тях лекарят виждаше много болести като туберкулоза, по всяка вероятност трахома, рахитизъм…

Да, признаваха неохотно те, детето се разболя от „болестта“ и умря. Просто започваше да става все по-изтощено и по-изтощено, след това започна да изгаря от треска, докато престана да разбира какво става наоколо и… умря. Търпеливи очи, неподвижни ръце…

Фил разговаряше с тях толкова убедително, колкото бе в състояние, използва бонбоните си, за да се сприятели с децата. Пейдж взе малко кръвни проби, както и няколко страници от фамилната им история.

Към четири часа тя вече бе готова да предложи да се завръщат в странноприемницата. Валеше дъжд. Под тях мъглата изпълваше долината, през която се извиваше сребърната лента на една река, подобно на змия.

Фил стоеше и наблюдаваше дърветата. От лявата му страна едно сребърно поточе извираше от кафявите скали. Някъде към средата на склона се подаваше наклоненият покрив на още една колиба ръчно изработени капаци, съединени с мазилка замазани с кал. Посочи към нея.

— Ще хвърлим и там един поглед — предложи той — и след това тръгваме. Къщата се намира достатъчно близо, така че нищо чудно и да са роднини.

— Те всички са роднини помежду си — рече Пейдж, като се спря, за да не се подхлъзне надолу по склона. — Женят се помежду си, извършват кръвосмешения, като зачеват деца.

— Имате много подозрително подсъзнание.

— Имам някой и друг такъв факт, записан ей тук в тефтерчето ми.

Обичайното лаещо куче изскочи насреща им от двора на колибата, но никой не се появи на верандата, а от каменния комин не се извиваше никакъв дим. Пейдж и Фил за малко щяха да си тръгнат, когато ги спря подобен на хленчене звук, като на животно, изпаднало в беда или на уплашено дете, по всяка вероятност и наранено, Фил силно почука на вратата, след което я отвори и надникна вътре в тъмнината на колибата.

Срещу отдалечената стена се намираше разнебитено легло — сламеник. На него лежеше дете, или дребна жена, която се бе свила на кълбо и плачеше. Приличаше на жена в родилни болки, но… Той бързо прекоси стаята.

— Господи, Боже мой! — възкликна тя. — Не може да е на повече от единайсет години!

Спазмите на болката я поотпуснаха леко и две уплашени очи го погледнаха.

— Ти ли си, Колт? — прошепна тя.

— Аз съм докторът — тихо отвърна Фил.

— Не си нищо подобно… О, мамо, мамо, мамо!

Фил коленичи до нея й и предложи здравите си силни ръце, срещу които тя да може да блъска с мъничките си детски ръчички. Малко момиченце, което трябваше да свърши едно женско задължение.

— Тя има родилни болки — извика той на Пейдж, която се бе спряла на верандата.

— На колко си години? — запита той момичето, което имаше слаби бузи, а младата уста бе изкривена от болка и страх, красивата мека коса бе залепнала за ръката му.

— На тринайсет съм. Колт отиде да повика акушерката… Джени…

Но Джени бе отишла с колата да закара Джеръд до най-близката регионална служба за социална помощ, за да могат да му дадат разрешение да постъпи в болницата.

— Къде е майка ти? — запита Фил раждащото момиче.

— Няма да дойде. Тя ме отписа от семейството, когато се омъжих за Колт. Но, Господи, някой трябва да ми помогне!

— Аз ще ти помогна, скъпа. Чакай сега да видя. — Той се изправи и се огледа из стаята. Главата му почти опираше в тавана. Имаше една разнебитена масичка, два стола и нещо като печка.

А Пейдж все още стоеше на верандата, като колебливо прехвърляше папката с диаграмите от ръка в ръка. Фил я изгледа.

— Ще останете ли тук, докато отида да си донеса чантата?

Очите й бяха ужасени.

— Лекарската ви чанта ли?

— Тук става въпрос по-скоро за хирургическа намеса, там имам някои неща, които ще ми трябват.

— Ще я донеса.

— Тежка е…

— Ще се справя. — Остави папката с диаграмите на пода на верандата и се отправи надолу по склона.

Преди да се върне, се появи Колт. Името добре му подхождаше. Беше стройно тъмнокосо момче с големи кафяви очи и диви, подозрителни маниери.

— Не можах да намеря помощ — обяви той, като влезе в къщата.

Съпругът имаше вид на шестнайсетгодишен. Фил даде съответните нареждания на момчето. Трябваше да запали печката. Имаха ли някакви вестници? Момчето мислеше, че нямат…

Фил се зае с момичето и изпрати Колт да помогне на Пейдж да донесе чантата. И така тя влезе в колибата, доста задъхана, напълно готова да си каже мнението за общественото значение на браковете между деца…

— О, тихо, моля ви! — извика Фил. — Ще решим дали е трябвало да ражда, след като се роди бебето.

Пейдж погледна със страх към леглото.

— Можете ли да работите толкова ниско?

— Ще се наложи. Не съм си донесъл масата за израждания със себе си.

Взе чантата си от Колт и я отвори, като шумът, вдигнат от ципа при отварянето й, привлече вниманието дори на майката.

Фил се опита да си припомни нещата, които е виждал да прави Джени. Бе се обучавал да изражда деца при домашни условия, но никога в толкова бедна колиба, че не можеха да си позволят дори да си купят вестници, с изключение на няколкото, които бяха залепени от вътрешната страна на стената.

— Остави ли бележка на Джени? — запита той момчето. Колт отговори положително. — Как се казва съпругата ти?

— Марси. Страхува се.

— Естествено. Та тя самата е още дете.

— Майка й трябваше да дойде… — запротестира той със съжаление.

— Ще се справим и без нея — подаде плика с ръкавиците на Пейдж. Като видя озадачения и поглед, той й показа как да го държи и измъкна ръкавиците, като вмъкна ръцете си в тях.

— Трябваше да се досетя — промърмори тя.

— Да! — Отговорът му хич не я успокои.

— Какво друго мога да направя? Да сложа вода да се стопли?

Един разнебитен чайник, сложен от Фил, вече свиреше. Той се изсмя.

— Супа ли се каните да правите или кафе?

— Само исках… — Лицето й побеля от гняв.

— Изтъркайте част от пода, да стане толкова чист, колкото е възможно! — нареди й той. След това се обърна към майката. — Колт, махни ми се от пътя. Помогни на Пейдж или просто изчезни! Изтъркайте пода да стане чист, Пейдж — около половин квадратен метър само — избършете го с дезинфектиращо средство и отворете форцепса, работните ми ножици, ей онези със зъби като на трион…

Пейдж не отвърна нищо. Все още е ядосана, помисли си той. Уплашена и засрамена от самата себе си. Но Фил беше прекалено зает, за да обръща внимание на подобни неща, чу шума от търкането на пода, долови смъдящия мирис на карболова киселина и се усмихна под мустак.

Дъждът започна да се излива през дърветата и да капе през покрива. Изпрати там Колт — ако трябва да седне върху дупката! Чу, че момчето разговаря с някого на двора навън.

— Мисля, че може да е бащата на момичето — каза Пейдж, която седна на пода близо до вратата, за да не пречи на Фил.

Бе хвърлил сакото и ризата си. Краката щяха да го болят поне около месец, нямаше съмнение, от цялото това клечане. Трябваше едва ли не да се вмъкне в леглото при пациентката си, за да може да се погрижи за нея, а не се осмели да я остави нито за минута. Силата й бързо се изчерпваше. Не липсваше вероятността да се наложи хирургическа намеса, за да извади бебето. И все пак малко след полунощ той държеше бебето в ръце, като го изчакваше да си изпълни дробчетата с въздух и да заплаче. И тогава, тъй като наоколо нямаше нищо друго подходящо за тази цел, пови бебето в собствената си риза и подаде вързопа на… Джени.

Тя му се усмихна.

— Току-що пристигнах, докторе.

Отново бе зает с майката.

— Донесе ли някакви вестници? — успя само да запита той.

— Колт сега ще ми донесе нещата от колата. Тежка нощ. Марси лесно ли роди?

— Много трудно. И на мен не ми беше никак леко.

— Радвам се, че сте се случили тук.

Зазоряваше се, когато Джени и Фил успяха да се присъединят към Пейдж на верандата отвън. Трепереше от студ и й се спеше. Срамуваше се от себе си, усети Джени.

— Бихте могли да ни приготвите нещо за закуска, ако искате — предложи тя. — Колт, имаш ли някакво месо или яйца?

Колт извади, каквото имаше и заедно с Пейдж успяха да приготвят нещичко за хапване. Фил се изправи, за да яде, радостен, че може да си протегне мускулите, които го боляха. Джени пи кока-кола от една бутилка в колата си, която бе спряла по-близо до колибата, отколкото колата на Фил. Докато дъвчеше дебелото парче бекон, Фил й разказа подробностите по раждането.

— Ще повикам майка й да се погрижи за нея — обеща тя. — Сега не е време за семейни вражди.

— Не можете да я обвините, че не е искала това дете…

— Не става въпрос за това, че е била твърде млада, за да се ожени, госпожице Пейдж — обади се Джени, — но Колт, той просто си е такъв. Без баща…

— Нравственост? — изненадано запита Пейдж.

— Тези хора са праведни. Допускат грешки и понякога стават нещастни случаи. Но роднините на Марси са ужасно горди! И все пак — ще повикам майка й.

Въздъхна и се усмихна на Фил.

— Мисля, че Бог е наблюдавал тези хълмове, Джени — запалено изрече той, — за да ви прати тук.

— Той знаеше, че имам нужда от вас снощи. Правилно ли ви чух да казвате, че сте се отказали от практикуване на лекарската професия?

— Само, за да се задълбочи още повече в науката — заговори Пейдж, — за да се занимава с научноизследователска работа.

Джени изглеждаше замислена.

— Но ръцете му, госпожице Пейдж. Има толкова много работа за ръце като неговите. Може да кажете, че Марси и бебето й не са от особено значение, но те са човешки същества, също като вас и мен. Тя имаше нужда от доктор Фил снощи, точно, както и аз знам, че тези хора имат нужда от мен. Без мен, старите баби — акушерки направо ще вършат престъпления, като режат наляво и надясно, каквото трябва и каквото не трябва. Без него — няма изобщо достатъчно доктори, които да обхванат района на тази планина, да не говорим за целия свят. Струва ми се, че хора, надарени със способни ръце, трябва на всяка цена да ги използват.

Изправи се уморено на крака.

— Сега ще отидем да поговорим с майката на Марси, докторе.

Фил постоя прав за момент, като гледаше ръцете си, големи, способни, с груби пръсти, силни. Съзнавайки, че тя чака, си събра чантата и тръгнаха по пътеката. Колт трябваше да остане наблизо и да внимава да не загасва огъня, рече Джени. Нито пък да му позволява да се разгори и да стане пожар и в никакъв случай не бива да заспива…

Като вървяха натам, Фил се опита да разкаже на Пейдж нещо за задълженията и работата на Джени. Негърката сви рамене при хвалбите му.

— Всеки от нас прави това, което си мислим, че сме определени да направим, докторе — нежно каза тя.

— Доколкото разбирам, д-р Колдуел иска да изнесете лекции в щатското Министерство на здравеопазването — спомена той.

— Да, господине, но не мисля, че хората ми могат да минат без мен. Вижте какво се случи с Марси, като си взех един почивен ден само.

— Оправихте ли нещата с Джеръд?

— О, да, господине. Почувствах, че трябва да го заведа. Друг път се измъкват и не си устояват на думата, но този път е в безопасност и е на сигурно място. С пенсия и всичко останало — потътри крака по улицата, придърпа черното палто около себе си, въздъхна тежко и поклати глава.

— Изморена сте — тихо каза Пейдж.

— Мисля, че по-скоро можете да го наречете обезсърчена, госпожице Пейдж, или по-точно засегната и наранена. — Фил я погледна през рамо. — Наистина боли, докторе — решително изрече тя. — Прахосването…

— Виж какво, Джени…

— Ще ми кажете, че сте напуснали работа — и то в никакъв случай не може да става дума поради неспособност. Вие можете да работите чудесно, но не го правите, и аз просто недоумявам защо! Защо, защо просто си пъхвате ръцете в джобовете и…

Фил и Пейдж отново се опитаха да й обяснят за научноизследователската работа във връзка със съсиреците при раждане. И двамата признаха, че не е постигнал много, всъщност се бе занимавал с дребни и незначителни неща в Сейнт Луис. Но все пак имаше шанс…

— Знам, че не е моя работа да го коментирам — отстъпи Джени, — но ме попитахте какво ме безпокои и аз ви казах. Разбира се, може би хората във вашия град, са могли да се лишат безболезнено от вас? — Черното й лице просветна на мъгливата ранна утринна светлина.

— Ами… предполагам, че се оправят и без мен.

— Но дали се оправят така добре, както с вас?

— На този въпрос трябва да отговоря отрицателно — намусено отвърна Фил. Трябваше да отговори отрицателно, бе получил писмо от мен, в което му казвах, че не сме могли да намерим друг гинеколог на негово място и че е имало няколко случая, които…

— Тогава изобщо не мога да разбера какво правите в Мисури — монотонно произнесе Джени.

Пейдж се зае да й обяснява бъдещето, цялостната картина на напредъка и развитието на медицината…

— Бъдещето — изтощено повтори Джени. Те всичките бяха много изтощени. А и да си пробиваш път през гъсти мокри лешникови храсти, изобщо не можеше да се сравнява с пикник… — Ами да, разбира се. Аз съм тази, която е натоварена да се заеме с проблемите на настоящето и на днешния ден, госпожице Пейдж. Настоящето е мое и ми принадлежи. Утре ще има друга Джени.

— Да се надяваме! — вмъкна Фил.

Джени му се усмихна.

— Ще има.

— Но някой — настоя Пейдж — трябва все пак да се занимава с проучване и изследвания.

— Да, госпожице, така е. Но някой трябва все пак и да работи. Аз работя, например. Доктор Фил също би могъл, както направи снощи. Сега вече ще трябва да си помисля какво да кажа на майката на Марси.

Тя се справи добре. След половин час по-възрастната жена си проправяше път надолу през храстите, а останалите членове на семейството разказваха на госпожица Пейдж това, което знаят за „болестта“. С Джени плътно до нея, те разговаряха с Пейдж, позволиха й да им вземе кръвни проби, Джени й помогна да проследи родствените връзки.

Каза на Пейдж и Фил къде да отидат след това, какво да кажат и какво да направят. До събота вечер Пейдж бе насъбрала толкова материал, че можеха да планират да се върнат в къщи на следващия ден. Пейдж дори ликуващо си мислеше, че е намерила „преносителя“ на „болестта“.

— Най-прозаичните неща са в състояние да ви направят щастлива — подразни я Фил. Бяха спрели да се сбогуват с Джени и сега той обърна колата към града. Трябваше да стигнат там, преди да се стъмни.

Пейдж въздъхна и се облегна на седалката на колата.

— Щастлива съм — призна си тя, — защото имам много неща, които да покажа на директора.

— Благодарение на Джени — промърмори Фил, като включи чистачките на колата. Следващият път щеше да отиде на тези хълмове с лодка.

— Благодарение на Джени! — съгласи се Пейдж. — И на вас — стеснително добави тя, като вдигна очи към лицето на Фил.

— Е, да, ще си призная, че съм допринесъл много за целта, като съм носил чантата с пробите — изръмжа той.

— А, не, говоря сериозно — запротестира тя. — Вие го направихте, когато спасихте Марси. Това помогна на семейство Тарп да проговори, те бяха благодарни, не толкова за това, че сте й спасили живота, колкото за шанса да спрат, как го казаха те, да странят. Да странят от нея. В действителност никога не са искали да накажат това дете. Или поне не да го накажат толкова жестоко…

Фил й се усмихна. Беше мило от нейна страна, че го предразполагаше да се отпусне по този начин.

— Напредваш, Пейдж! — сърдечно се обърна към нея той. — Взимаш си поука.

— Крайно време беше! — усмихна му се тя.

Фил трябваше да внимава в пътя, Пейдж знаеше това, така че по тази причина не му говори много. Един пътен знак за отклонение ги накара да тръгнат по чакъл, пътят беше прав, но по него минаваха канавки с вода. На места бе толкова тесен, че две коли не биха могли да се разминат.

— Чудя се какво ли може да се е случило с магистралата — промърмори той.

— Може да я ремонтират.

— Не и през зимата, освен ако не е възникнало нещо извънредно. Може реките да са се препълнили и да са прелели там долу…

Караше бавно, като очите му не се откъсваха от красотата на хълмовете и долините, дори и на фона на непрестанния дъжд. От време на време й посочваше някоя изключително красива гледка.

— Да — съгласяваше се тя. — Наистина е много красиво. Като картина, която човек би могъл да нарисува. Можеш ли да рисуваш?

— Аз ли? — запита Фил, учуден и развеселен.

— Ами да, откъде да зная? В края на краищата…

— Точно така — съгласи се той. — Осем месеца не е чак толкова дълъг период от време…

— Станаха ли осем месеца? — учудено запита тя.

— Трябва да са станали. Пръстите на ръцете ти са свободни. Брой. Април, май…

Тя послушно ги преброи и Фил се усмихна.

— Радвам се, че дойде в Сейнт Луис — заключи най-накрая тя. — И най-много се радвам, че предложи да дойдеш с мен в Озаркс. Господи, просто не мога да си представя какво щях да правя на подобно място сама! Нямаше да мога да мръдна по-далеч от офиса на Колдуел.

— Доколкото ни е известно, щеше да се справиш по-бързо с работата си. Щеше да те разведе насам-натам или да те прати с Джени.

— Да. А тяхната работа? А мастоидитът му? А бебетата на Джени?

— Права си. — Той спря на един мост и съсредоточено погледна към калната река. Отвори вратата и се облегна на нея, за да огледа хълмовете и поточетата…

— Нещо не е наред ли? — попита Пейдж.

— Не знам. Някои от потоците трябва да са излезли от руслата си, за да могат да донесат цялата тази кал дотук.

— Какво искаш да кажеш?

— Нищо, освен, че ще карам внимателно и няма да рискувам да попадна в наводнено място на тесен отрязък от пътя.

Пътят започна отново да се извива нагоре, но той не престана да наблюдава потоците винаги, когато някой се появеше пред очите му.

— И да не забравяме за Марси — продължи Пейдж насоката на мислите си. — Какво щеше да стане с нея, ако бях отишла там сама? Искам да кажа, естествено, ако ти не беше с мен?

Широкоплещестите рамена на Фил се повдигнаха и се спуснаха.

— Това, което винаги се случва, когато наблизо няма лекар. Пациентът или оздравява… или не.

— Марси можеше да умре — убедено произнесе Пейдж.

Фил не отговори.

Тя се обърна на седалката, за да го погледне.

— Нали?

— Да — съгласи се той. — Боя се, че съществуваше подобна вероятност. Но от друга страна човек не знае дали така нямаше да е по-добре, като се вземе предвид животът, който водят тези хора.

— Какво говориш, Филип Скоулс! — запротестира тя.

— Това ти ли го казваш? Просто, защото животът им се различава от нашия! Но дори и ти признаваш красотата на тези планини, както и фактът, че животът сред тях, има своите преимущества… Както и да е, Марси имаше право да продължи да живее! — Тя говореше напрегнато, като бе стиснала малките си ръце една в друга.

Фил постави ръка за миг върху тях, а смехът му прозвуча непринудено и топло.

— Разбира се, че има право на живот, скъпа. И не е нужно да ми изтъкваш смисъла на това пътуване. Беше ми безкрайно приятно през цялото време. Винаги съм мислил, че две глави са далеч по-добро съчетание от една.

Пейдж до такава степен се бе отпуснала, че даже подсмръкна.

— Тъкмо възнамерявах да ти благодаря за държанието ти към мен по време на това пътуване, което бе съвсем сърдечно и приятелско…

— Бях доста зает — промърмори той, но главното му внимание отново се насочи към пътя. Бяха приближили един стръмно спускащ се надолу мост над река. Спря колата колкото бе възможно по-далече и каза:

— Ще се поразходя дотам да видя какво е положението — обърна се той към Пейдж. — Стой тук и не мърдай…

Нямаше го петнайсетина минути. Тя го следеше с поглед, доколкото бе възможно и се зарадва, като го видя да се връща. Усмивката му беше обнадеждаваща.

— Всичко наред ли е?

— Отдавна забелязвам, че насам няма абсолютно никакво движение — отговори той, като се вмъкна в колата и седна. — Боя се, че сме се заблудили. Къде е картата?

Внимателно я изучи, като пръстът му сочеше двете реки и мястото, на което в момента бе спряла колата им.

— Онзи мост там долу е покрит с воден слой, дебел около двайсет сантиметра — спокойно съобщи той на Пейдж, — а реката продължава да става все по-кална и по-кална. Хич няма да ми е приятно да минем оттам и да заседнем някъде, откъдето да не можем да се измъкнем. — Пръстът му посочи линията на втория поток. — Ако нямаш нищо против, бих казал, че трябва да останем тук, докато нещата не се пооправят… Хей, какво става? — На лицето й се четеше явен ужас.

— Не можем да останем тук! — сковано произнесе тя.

— Тук сме в пълна безопасност, Пейдж. Реката е ей там, долу. Имаме подслон. В кутията все още са останали няколко бонбона.

— Искаш да кажеш, че можем да прекараме тук цялата нощ?

Бе се навел да включи радиото.

— Търся да чуя някаква прогноза за времето — обясни той. — Предпочитам да остана тук цялата нощ, където знам, че съм в безопасност, отколкото да рискувам да си счупя главата в тъмнината. Ха! — Посочи той с пръст надолу по хълма. — Виждаш ли ей там? Знаех си аз, че ще дойде!

Реката имаше вид, като че ли започва да ври и заля моста, като разпенените й вълни разкъсваха и отнасяха със себе си клоните на дърветата.

— Наводнение — обясни Фил на изплашеното момиче. — Ако кола попадне там в такъв момент, течението направо ще я отнесе със себе си. Мога да си представя, че положението и с другата река е същото. Така че тук сме…

Тя започна да издава пълни с ужас звуци, подобни на заекване и той я прегърна с ръка.

— Не прави така, Пейдж — строго се обърна към нея той. — Добре си. Не сме в опасност тук…

— Откъде знаеш?

— Защото научих много за подобни наводнения в Айдахо. Ако видиш, че един поток бързо и стремглаво се изпълва с кал, качваш се бързо на някое дърво, за предпочитане на хълм. Ние тук сме точно върху хълм.

— Но не сме в Айдахо…

— Не, но разчитам на това, че планинските потоци действат по подобен начин навсякъде. Ако съм прав, става дума само за известно изчакване. Надявам се, че най-късно на сутринта ще можем спокойно да продължим.

— На сутринта? — прошепна тя.

— Да, на сутринта. Нямам намерение да поемам необосновани рискове, Пейдж. Ще останем точно тук, където сме и ще си мислим какъв голям късмет сме имали, че обърнах внимание на калта преди половин час.

— Мисля, че си прав.

Радиото им помогна да си отвлекат за малко вниманието. Фил пускаше парното от време на време, за да затопли колата. Когато се спусна тъмнината, включи фаровете и мълчаливо се замоли акумулаторът му да е в ред. Донесе бонбоните и малко ябълки. Пейдж бе утихнала под въздействието на спокойното му държане и говор.

Говореше най-вече за Айдахо, за планините, за карането на ски — дори й разказа за Меринел. Разказа й за малката театрална група в Берило, за мен и за клиниката, пак за Меринел, за стремежа й към съвършенство и правилно поведение.

Пейдж седеше свита в крайчеца на седалката, облегнала се близо до вратата и го наблюдаваше на слабата светлина.

— Обичаше ли я? — с любопитство запита тя.

— След седмица трябваше да се оженя за нея.

— Понякога съм се чудела — годежът задължително ли включва понятието любов?

Той се зарадва, че тя изказа желание да започне някакъв спор.

— Забелязала съм в някои бракове — продължи тя, — че човек само понякога изпитва сигурност, че хората са се събрали поради дълбока и красива страст един към друг. Семейство Макнеър са свързани с такъв вид любов, сигурна съм в това, но други — направо ми се струва, че са съединили съдбите си по някакво случайно стечение на обстоятелствата или по причини на целесъобразност. Мъжът живеел близо до момичето и тръгнал с нея заради това, или двама души работели една и съща работа или харесвали един и същ вид спорт или… знаещ какво имам предвид, нали?

Фил я изгледа със странно изражение.

— Странно е, че казваш това, Пейдж. Защото точно преди да се убие, аз казах на Меринел същите думи. Бяхме се скарали за това, че съм целунал друго момиче…

— Не я обвинявам. Седмица преди сватбата.

— Така ли? — Тогава той се изсмя. — Но ставаше въпрос за Мин Брейди. Никой друг не си помисли нищо за това. Та тя бе гаджето на Уит. Бях я целунал, когато влезе в странноприемницата предната вечер, а Меринел реши да направи световен въпрос от това. Така се скарахме. И започнах да се чудя как се бе случило така, че да стигна до брак с нея. Със същия успех на нейно място можеше да бъде което и да е друго момиче от тайфата ни.

— Например същата тази Мин Брейди?

— Да-а. И като казах това на Меринел, тя направо полудя. Спусна се надолу по планината с такава скорост, че се преби. Естествено, че се почувствах виновен за смъртта й.

— Е, ако не се бе случило това, можеше да се случи нещо друго. В брачния си живот, щяхте пак да се скарате, няма начин.

— Не разбираш. Обвинявах се за това, че съм се сгодил за Меринел, без да изпитвам тази обвързваща страст, която ти спомена.

— Излиза, че не си изпитвал към нея такава любов?

— Боя се, че не достатъчна.

— Тя искаше ли от теб да изпитваш подобна страст?

— Защо?

— Просто някои жени не поставят подобни изисквания.

— Пред мен ли стои същото момиче, за което казах, че не познава достатъчно хората?

— Познавам ги — трезво отвърна Пейдж. — Не ги харесвам, поне не всички. Не мисля, че и твоята Меринел би ми харесала.

— Тя би ти се възхитила.

— Така ли? Но ако преднамерено си е поставила за цел на всяка цена да се омъжи за теб, а, Фил? Не си го казал, но предполагам, че е било точно така и в такъв случай за нищо на света не трябва да се самообвиняваш за смъртта й след кавгата ви. Поела е всички рискове. Смъртта на ски пистата е била просто един от тях. — Спокойната й умерена реч го изненада далеч по-малко от енергичността и проникновеността на протеста й.

Запали цигара, облегна се назад и се замисли над думите й. Пейдж издърпа калъфките от седалките и покри колената им, като се сви на мястото си така, че да опре буза на издадената като възглавница част за главата. Дишането й след малко му каза, че е заспала и Фил дълго и мълчаливо стоя да я гледа как спи. Какво момиче беше само! Загадъчна като всички жени, които е познавал, красива и изпълнена с тайнственост.

Премести се по-далеч от кормилото и, както се бе надявал, главата й скоро се облегна на рамото му. Допря буза до косата й и продължи да си седи спокойно, като си подремваше от време на време. Дъждът спря… водата малко по малко се отдръпваше в крайпътните канавки. Появи се една хрътка, помириса гумите на колата им и се отдалечи.

Часове по-късно, някъде след полунощ, Пейдж се размърда и въздъхна, като отново се прозя, след това се изправи в седалката и погледна Фил. Той я наблюдаваше, като очите му светеха.

— Мъже — сериозно произнесе тя, — всичките си приличат един с друг.

Той се изсмя и я обгърна с ръце.

— Да, боя се, че си права, Пейдж, скъпа…

— Тогава… Ами да, жените също си приличат — заключи тя. — И аз съм си все същото момиче, което си бях, съвсем същото.

Ръцете му я обгърнаха още по-здраво и той я придърпа още по-близо към себе си. Целуна я силно и жадно, като зарови лице в меката й коса. След това нежно целуна крайчеца на окото й, вдлъбнатината на меката й буза, пак устата й…

И Пейдж се остави в ръцете му, като изпадна в екстаз. Хвана се здраво за него, както и той здраво я държеше, погледна го и се усмихна, пропита цялата от щастие.

Глава единайсета

С появяването на първите светли сиви лъчи, сигнализиращи приближаването на утрото, Фил проучи шосето, водещо надолу към моста и реши, че могат да тръгват. Въздухът сега беше доста по-студен и по земята имаше следи от сняг. Белотата се усили, като се придвижиха на север. Спряха в първия град да закусят и да се поизмият. Фил се избръсна.

— Чудя се дали и на Ной първите му кафе и бекон са му се сторили толкова сладки — пошегува се Пейдж.

— Ще трябва да хвърля едно око на съпругата му, преди да ти отговоря — отвърна в тон Фил.

Бузите на Пейдж порозовяха, а очите й загледаха стеснително, но изглеждаше напълно готова да продължи събитията от миналата вечер и смело да се изправи пред бъдещето заедно с Фил. Стигнаха до града преди залез. Сградата на Грууп се издигаше величествено иззад пожълтелите листа на дърветата и синият полукръг на ограденото със сняг езеро.

— Мисля, че ще отида направо в лабораторията — реши Пейдж. — Трябва незабавно да се погрижа за пробите си.

Фил я закара дотам, като внесе куфарите й в сградата. Куфарът с личните й вещи можеше да остане в колата. Щеше да го изпрати в стаята й, а след това щяха да вечерят заедно в хотела.

Очите им се срещнаха за секунда, Фил излезе от колата, като Пейдж го наблюдаваше и забеляза светлата му коса, силният му врат, широките му рамене и плосък ханш — голям, хубав мъж, на когото човек можеше да има доверие.

Фил работи този ден в предродилното отделение и се отби на посещение в отделението по урология. Един възрастен човек, когото лекуваше, си отиваше у дома, вече можеше да ходи, а язвите по краката му се бяха излекували. Искаше да го демонстрира в присъствието на Фил.

— Мислех, че шефовете трябва да знаят колко добър лекар сте — сприхаво изрече той.

Лекарят — резидент се усмихна, персоналът кимна в знак на пълно съгласие.

— Постъпихте точно, както трябва — увери той пациентът. — Дори и д-р Скоулс има нужда от време на време някой да му казва колко е добър.

Фил от неудобство се премести от крак на крак и провеси стетоскопа пред бялата си престилка.

— Къде бяхте напоследък? — настоя пациентът. — Не съм ви виждал наоколо…

— Специалността ми е акушеро-гинекология. Не мислех, че може да съм ви от голяма полза тук.

Често си мислеше, че без да са въоръжени със запас от хубави старомодни вицове лекарите не биха стигнали далеч. Възрастният човек продължи да си бърбори като се подсмихваше и нареждаше. Фил поговори с персонала за известно време и се върна в клиниката си. Реши, че е изморен. Единственото, от което имаше нужда, бе топла вана и чисти дрехи. И малко да подремне, ако е възможно. Възнамеряваше да си легне при първа възможност.

Но стана чак четири часът, когато успя да се добере до хотела. Остави колата и куфарите при пазача на подземния гараж и отиде до фоайето да провери дали има някакви съобщения или писма за него. И там, седнала в един кожен стол, с лице към асансьора, видя Мин Брейди.

— Мин, какво…

Тя го погледна с хлътнали очи, разкръстоса крака и се изправи. Не изглеждаше добре, имаше вид на болна, помисли си той.

— Къде, по дяволите, беше досега? — запита строго тя. — От три дни те чакам в това скапано фоайе! — Не носеше шапка, късата й тъмна коса беше разрошена, а гримът й се бе разцапал.

— Ами… попътувах малко. Съжалявам…

— Знам. Зарежи. Но трябва да говоря с теб, Червенокоско. На всяка цена!

Той се огледа из фоайето. Следяха ги около десетина чифта заинтересовани очи.

— Не се притеснявай — успокои я той. — Сега ще си прибера пощата и ще се качим в стаята ми. Влез в асансьора и ме чакай.

Когато се върна, тя се бе облегнала на емайлираната стена на асансьорната кабина и имаше крайно изтощен вид. Той не каза нито дума, преди да отключи вратата на стаята си.

— Влизай — покани я той, като й посочи едно кресло, но преди да стигне до него, стройните й рамена се разтресоха от сълзи, които потекоха по бузите й като порой.

— Хей! — паникьоса се Фил. — Какво ти е, Мин? — След това му хрумна една мисъл. — Да не се е случило нещо с Уит? — рязко запита той.

Тя го погледна изпод черните си разцапани мигли.

— О, Червенокоско… — простена Мин.

Естествено, единственото, което му оставаше, бе да я притисне до мъжката си гръд, да потупа рамото й и да измърмори нещо успокояващо в косата й…

И, също така напълно естествено, Съдбата, главният сценарист на живота, накара Пейдж Арнинг да влезе в стаята точно в тази минута и да види точно тази сцена.

Бе се прибрала в хотела преди Фил. Когато й донесоха куфара, разбра, че и той се е прибрал. Бе се спуснала надолу по стълбите съвсем импулсивно, да го види само за миг…

— О! — извика тя остро и веднага се обърна на високите си токове, за да излезе бързо оттам.

Фил, горкият човек, просто си стоеше, без да мърда.

Мин бе тази, която видя какво се случи. Тя беше тази, която извика дрезгаво:

— Чакайте! — и се втурна да гони момичето.

Наложи й се да използва известна сила, за да върне Пейдж обратно в стаята. Този път здраво затвори вратата.

— Налага се да задържим останалата част от дамите навън за известно време — изрече тя по обичайния си маниер.

Фил стоеше там, с нещастен вид, като мачкаше кореспонденцията си в ръце. Едно писмо, препратено от Берило, сметка за прането, две рекламни съобщения…

— По-добре е още сега да оправим тази каша, преди да се е забъркала още повече — започна Мин.

Пейдж направи опит да се отдръпне.

— Не виждам какво има за оправяне — намусено рече тя. — Всичко ми изглежда ясно като бял ден.

— Точно там грешите, сестро — обърна се към нея Мин.

Някои хора описват маниерите на Мин като нагли и безсрамни, други пък я намират за остроумна и духовита. Винаги съм бил на мнение, че държанието й отразява искреното мнение на едно напълно честно и смело момиче.

— В качеството си на опитна стара репортерка — продължи тя да говори на Пейдж, която стоеше пребледняла, без дори да погледне към Фил, — мога да ви кажа и да ви посъветвам да си подредите фактите, преди да си измислите някоя история. Човек невинаги може да вярва на очите си.

— Така ли? — студено запита Пейдж. Ръката й бе вече свободна, но не се запъти към вратата.

— Точно така! — отвърна Мин, като прокара ръка по кестенявата си коса. — Естествено, ясно ми е как всичко трябва да е изглеждало през ключалката на вратата…

Бузите на Пейдж направо пламнаха и Фил изръмжа нещо в знак на протест.

— Е, добре де, взимам си обратно думите за ключалката — бързо изрече Мин. — Но тя си влезе… точно, както може би е имала право да влезе. И ме намери как плача на рамото на приятеля й. Предполагам, че ти си приятелят й, Червенокоско?

Фил въздъхна и се приближи към двете момичета.

— Пейдж — малко ненужно високо започна той, — това е старата приятелка, за която често съм ти разказвал — Мин Брейди. Мин, мога ли да ти представя д-р Пейдж Арнинг?

Мин премигна и отново погледна слабото русо момиче, облечено в светлозелено.

— Доктор? — изписука тя.

— Не по медицина — нацупено отвърна Пейдж, — по биология.

— О — възкликна Мин, — разбирам.

Фил се изсмя и добре направи. Смехът му накара всички да се отпуснат.

— Не разбираш абсолютно нищо — увери той Мин. — Последвай собствения си съвет! Увери се първо, че нещата, които приемаш за факти, са верни, преди да ги използваш. Пейдж имаше пълното право да влезе в стаята ми, след като вратата беше полуотворена, но те уверявам, че за първи път ми оказва подобна чест. А що се отнася до теб — имаш пълното право да плачеш на рамото ми, независимо по каква причина или мъка са предизвикани сълзите ти. Сега вижте какво, момичета…

— Чакай, Фил — произнесе с достойнство Пейдж, — все пак си мисля, че е по-добре да се върна в стаята си и да ви оставя да довършите с Мин Брейди това, което прекъснах. Ако тя е в беда и иска да я сподели с теб… Можеш да ми се обадиш, като се освободиш.

— Виж какво, изчакай малко, Пейдж — започна да протестира Фил.

— Слушай, миличка… — направи опит да се намеси Мин.

Пейдж им се усмихна.

— Напълно тактично излизам от положението — обясни тя, — не съм нито шокирана, нито ядосана. Но си тръгвам. — И наистина си тръгна, с вдигната нагоре руса глава, изправен строен гръб и бавни крачки.

Като хвърли поглед към Мин, Фил се втурна след Пейдж, настигна я в коридора и я хвана за ръка.

— Пейдж…

Тя спря и го погледна.

— Няма нищо. Всичко е наред…

— Тя е в беда. Каза, че ме е чакала три дни във фоайето на хотела. Стара приятелка ми е и има право да се обърне към мен в случай на нужда.

— Естествено. Ясно се вижда, че е изпаднала в беда. Върни се при нея, Фил. Както ти казах, ще те изчакам горе.

Беше бледа, а очите й — тъмни, Фил загрижено я изгледа.

— Сигурна ли си, че правилно ме разбираш?

— Да-а. Но проблемът е, че… — тя се опита насила да се усмихне, — че ти ме върна към живота доста рязко, ако си спомняш… А напоследък започвам да научавам с такива бурни темпове все повече и повече неща за хората, та чак ми е трудно да възприемам вече.

Той се засмя, потупа я по ръката и за малко щеше да я целуне, ако не бе една камериерка, която работеше в коридора.

— Отиди си в стаята и си почини — посъветва я той. — Скоро ще ти се обадя.

Бавно се върна при Мин, като напълно съзнаваше, че не му бе особено приятно, че се е обърнала към него за помощ тук в хотела и то точно в този момент! Все още нищо не бе напълно влязло в релси с Пейдж, само бяха положени основите. Освен това се чувстваше смъртно уморен. Дрехите му бяха до болка смачкани, отпусна се на канапето и започна да слуша с половин ухо това, което му говореше Мин, потънал далеч по-дълбоко в собственото си неудобство и злощастния аспект на развитието на събитията. Освен ако нямаше някаква особено уважителна причина…

Пусна двата си крака на пода и седна изправен, като я загледа. Тя седеше в сивия стол, с облегната на възглавничките глава, напрегнатите й пръсти се разхождаха по облегалката и говореше за…

Беше като че ли ставаше дума за друго момиче, като че ли разказваше нечия чужда история за пътувания по реката през уикендите, весели партита и купони, използвани благоприятни възможности и след това катастрофата…

Не и Мин! Чиста, спретната, пряма и красива млада жена, ако изобщо съществуваха на този свят подобни създания!

Мин никога не би направила подобно нещо, да се влюби в някакъв си тип — пилот-изпитател в Макдоналдс! Наистина познаваше един такъв, по едно време бе запознала и Фил с него — строен мургав мъж с коса, подстригана отпред като гребен на петел. Човек, някак извън този свят, и все пак, не беше хич приятно, че е починал, че е бил убит…

Трябва да се бе случило, докато Фил беше в Озаркс. Не бе виждал вестник, нито пък бе слушал новините твърде внимателно. И сега, каза нещо от този род на Мин, като добави, че трябва да е било много мъчително за нея, особено, ако го е обичала. Мислеше си, че няма начин да не е било така, не можеше да си представи по каква друга причина би дотичала при него, потънала в подобно отчаяние.

— Не бях влюбена в него — монотонно го поправи Мин.

— Но…

— С него се забавлявахме — продължи тя с дървено аналитичен тон. Бе си свалила голямото вълнено палто, а ярките й вълнени блуза и пола имаха вид на измачкани, въпреки че в действителност не се виждаха много гънки. Шалът на врата й беше леко износен, в дрехите й не личеше характерната за нея строга елегантност. — Бе приятен… — устата й лукаво се изкриви. — Притежаваше всички неща, които си мислех, че биха могли да ми заменят любовта, Червенокоско…

Той продължи да изчаква, но сега вече й обърна повече внимание. Сигурен бе, че имаше още много неща за разказване. Погледна го право в очите и леко се позасмя.

— Знам, че съм се променила! — съгласи се тя с неизречения коментар. — Но защо пък не? Доникъде не стигах, докато бях предишното момиче. Мислех си, че ако започна да се държа различно… ще има резултат. — Поседя мълчаливо в продължение на един дълъг миг, като гледаше невиждащо пред себе си. — И има! — горчиво добави тя. — Наистина има!

— Мин… — грубичко изрече той.

— Не ми бе чак толкова трудно да се променя, колкото може да си мислиш, Червенокоско — вдървено продължи тя. Той рязко я изгледа. Възможно ли беше да е пияна или да е взела някакви наркотици? Не, отчаянието й бе истинско, говореше от дълбините на сърцето си на единственото си познато близко същество… — Започнах с дрехите си. Спомням си как ме изгледа онази вечер миналата пролет, когато влезе в бара в центъра на града. Очите ти направо говореха, че не вярваш това да съм аз! Но бях аз! Миналата пролет все още бях аз, Червенокоско, това все още беше същата стара Мин, която познаваш. Но Мин вече не съществува. Вече не.

Той се изправи и им приготви по една напитка. Тя седеше, като въртеше чашата в ръце, без да пие от нея. Той хапна малко бисквити и продължи да я гледа.

— Имаш ли още нещо да ми казваш? — подкани я той. Тя го изгледа почти спокойно.

— Само, че съм бременна в третия месец.

— Какво?

— Знаеш какво — бременна съм, Червенокоско, с дете. Намирам се в особена ситуация. Очаквам бебе. Аз… — Гласът й истерично се издигна и този тон въздейства на лекаря в него. Приближи се към нея, вдигна чашата до устните й.

— Пийни си — помоли я. — Или лъжеш, или…

Тя пийна малко от високата чаша, след което я бутна настрана.

— Не лъжа — тихо каза тя.

— Но просто не мога да повярвам!

— Истина е.

— Не мога да го повярвам за теб, Мин.

— Та това е най-лесното нещо на този свят… — опита се да продължи тя, но избухна в сълзи, Фил я погали по главата, даде й носната си кърпичка и стоеше до нея, докато тя си бършеше очите.

— Никога не съм била и толкова плачлива — му рече тя.

Наистина така си беше! Опита се да си представи момичето, което бе Мин сред чистия въздух в Берило, ясно и прямо като самите планини, честно като хладния вятър. На него самият му се приплака като си помисли до каква степен ги бе променила тази изминала година. Старата Мин никога нямаше да…

— Мин — отчаяно запита той, — ако… когато дойдох за пръв път тук в Сейнт Луис, ако бях поддържал връзка с теб, ако бях ходел нагоре-надолу с теб…

— Какъв смисъл има от този разговор сега, Червенокоско? Ти не го направи!

— Бих могъл, обаче. Просто… ами как да ти кажа. Аз също бягах от Берило. Смъртта на Меринел и всичко останало. По свой начин и аз самият гонех същата промяна, като теб. Но ако това е по моя вина…

— О, Червенокоско, за Бога! Не забравяй, че и аз самата можех да се залепя за теб.

Това беше истина. Той винаги бе харесвал Мин, но я бе избягвал заради Уит, тъй като се страхуваше, че може прекалено да се привърже към нея.

И все пак, погледнато от друга страна, ако бе проявил повече интерес към нея, всичко това нямаше да се случи и до известна степен и той се чувстваше виновен. Така че трябваше да й помогне. Изрече го на глас.

— Не се безпокой, скъпа. Ще ти помогна да се оправиш.

— Как?

— Не знам. Още съм твърде объркан, за да мисля трезво, а и твърде уморен. — Разказа й за дългото пътуване от Озаркс, след това я покани да се освежи в банята му. Щеше да я заведе у дома. До утре все щеше да измисли нещо. Тази вечер мозъкът му направо отказваше да функционира.

Като се поотпусна и самоувереността й лека-полека започваше да се възвръща, Мин изпълни всичките му инструкции, и изглеждаше почти ободрена, когато Фил я заведе до колата си. Закара я до апартамента, където живееше с още една репортерка от вестника, която за щастие не беше там в момента. Сградата преди това бе служела за магазин с жилищна част над него, а сега беше „реставрирана“ в десетина малки компактни апартаментчета. Вратата от улицата бе боядисана в яркосиньо. Входните стени бяха боядисани с цвят, напомнящ ковано желязо и по тях бяха изрисувани всякакви невъзможни цветя.

Апартаментът на Мин на втория етаж беше малък, с тъмно кафяви стени, бледозелени тапицирани мебели и мигащи светлини, които танцуваха от една жица, окачена на тавана. Фил се огледа наоколо и поклати глава. Целуна я по бузата, заръча й да си легне и си отбеляза на едно листче телефонния й номер. Щеше да й се обади сутринта или да се отбие да я види. Заедно все щяха да измислят някакъв изход.

Клепачите му се затваряха, когато се върна в хотела. Мразеше колата си. Твърде много време му се бе наложило да прекарва в нея напоследък. Беше гладен и му се спеше, мускулите адски го боляха, но трябваше да говори с Пейдж.

Отби се в стаята си за точно толкова време, колкото да си вземе, набързо един душ и да се преоблече. Като се почувства по-добре, поне физически, се качи на горния етаж и почука на вратата на Пейдж, като каза: „Аз съм, Фил“, след което натисна топката на вратата и влезе.

Тя се надигна от кушетката, като вестникът, който четеше, падна на пода, той бързо прекоси стаята, приближи се до нея, прегърна я и я целуна, което, разбира се, бе равностойно на стотици хиляди думи, които иначе би изрекъл. Тя леко въздъхна в прегръдките му и той тъжно я погледна.

— Аз и жените ми — сухо каза Фил. — Искаш ли да чуеш цялата история?

Тя го изгледа почти сърдито.

— Естествено, че искам!

— Да — прибързано започна той, — така си и мислех. — Седна до нея на канапето и запали цигара. — В известен смисъл няма никаква история — това са твърде обичайни неща, но когато нещо се случи с теб самия или с някой, когото обичаш… — и той набързо й разказа тъжната кратка история, като се опита да изтъкне промяната в Мин. Спомена също и за мен, като призна собственото си чувствана вина. — Трябваше да я наблюдавам, заради Уит, но не го направих. Така че сега…

— Този човек там в Берило…

Той стреснато я погледна.

— Уит? Да, естествено, той искаше да се ожени за нея. Проблемът е, че Мин бе готова по-скоро да скочи от моста, отколкото да се съгласи. Виждаш ли, Пейдж, зад всичко това стои въпросът за личностите — тази на Уит, на Мин, в това число и моята — те са тези, които правят различна тази банална краткотрайна история. Не мога чисто и просто да я подмина като още едно пропаднало момиче, което е на път да роди незаконно дете. Става въпрос за Мин и до известна степен аз съм този, който носи вина за положението, в което се намира, така че ще трябва да направя нещо…

Тя се отдалечи от него, за да може да види по-добре лицето му.

— Фил — твърдо изрече тя, — не можеш, просто не трябва да й помагаш да направи аборт.

Той изруга, когато пепелта от цигарата му падна на килима.

— Говориш прекалено много за личностите — напомни му Пейдж. — Виж какво, аз от своя страна извърших проучване на твоята…

Той се усмихна и тя кимна.

— И съм напълно сигурна в едно нещо. Ако извършиш нещо подобно, това сто процента ще разруши бъдещата ти кариера като лекар. Самосъзнанието, че си сторил нещо подобно, би намалило себеуважението ти. И нямам никакво намерение да стоя и да наблюдавам подобно преднамерено унищожение. Персоналът тук мисли, че си надарен с рядък талант и съм сигурна, че са прави.

Маниерите й, също както и думите й, спряха дъха на Фил. Той се отдръпна и се сви в ъгъла на канапето, като пусна крака на килима.

— Но, Пейдж, скъпа — няма толкова важни за мен идеали на този свят, които биха ме принудили да обърна гръб на един приятел. Мин…

— Естествено, че трябва да й помогнеш — бързо се съгласи Пейдж. — Ти… — Извърна поглед от него, застана мирно и каза: — Би могъл да се ожениш за нея, Фил.

— Моля? — запита той.

— Разбира се. — Тя сърдечно започна да го моли да помогне на Мин. — Спомняш ли си, Фил — и аз съм горяла на същия огън. Напълно съм наясно какво преживява тя…

— Но, виж какво, момиче…

— Знам. Не ти си бащата.

— Е, радвам се, че поне това успя да си спомниш! — кисело изрече той.

— Но тя се обърна за помощ към теб, като очакваше, че ще й помогнеш.

Фил скочи на крака.

— Не ме интересува какво е очаквала! — изрева той. — Нямам никакво намерение да се женя за нея!

— Това е единственият начин, по който можеш да й помогнеш!

— Но аз обичам теб!

Устните й затрепериха. Тя се втренчи в сърдития мъж срещу нея, а очите й се изпълниха със сълзи на щастие и обърканост.

Той я изгледа продължително, като очите му докосваха нежните вълни на светлата й коса, гънките на златистата коприна в деколтето на откритото й сако, малките карфици на реверите, големите й невинни очи, меките й устни. Седна до нея и взе ръката й в своята.

— Означава ли това нещо за теб или не? — тихо запита той.

Бузите й се изчервиха от топлите приливи, обливащи всяка жена, която знае, че е желана и предпочитана пред всички други.

— Да — отвърна тихо тя; — означава…

И естествено, тогава Фил я целуна…

Доста по-късно, за да отпразнува триумфалното си постижение, в края на краищата бе работил усилено по въпроса в продължение на шест месеца, Фил помоли Пейдж да си среше косата и да си сложи ново червило — щеше да я заведе на вечеря.

— На вечеря? — унесено и замечтано запита тя.

— Крайно време е. Вече стана девет часа.

— Не може да бъде!

— Тръгвай! — подкани я той, — че има опасност да стане десет.

След това отидоха в ресторанта на Гаравели, като Пейдж притеснена си припомни, че бяха ходили там на първата си среща.

— Ти тогава говореше за коефициента на интелигентност — обвини я Фил.

— Да-а. Но направих това, защото усещах, че съществува вероятност да те харесам, ако се отпусна и се притеснявах.

— Точно тази вечер реших, че те презирам.

— О…

Той се засмя.

— Решенията ми не са от кой знае колко голямо значение. С.Б.

Наложи му се да й обясни, че той така си съкращава думите „Слава Богу“. Оказа се, че ще му е забавно да събуди това момиче и да му покаже приятните страни на съвременния живот…

— Все още не сме решили какво ще правим с Мин — практично се обърна към него тя. — Естествено, бедното момиче е влюбено в теб…

— Значи, една жена е бедна, ако…

Тя се изчерви от опита му да я подразни.

— Мисля, че имам план — нерешително подхвърли тя.

Фил навиваше спагетите на вилицата, но това не му попречи да я погледне с най-привлекателната си усмивка. Красивата му уста се разтегна в открит триъгълник, бузите му се изпънаха, малки бръчици от смях се оформиха около ъгълчетата на кафявите му очи, а лявата му вежда се повдигна…

Пейдж проучи лицето му и леко въздъхна.

— Това пък сега за какво беше? — поиска да знае той.

— Ами, ти си… толкова чист.

Той изсумтя в отговор.

— Е, надявам се да е така.

Тя отново се изчерви и продължи да се бори със спагетите си.

— Имах предвид нещо повече от сапуна и водата — тихо поясни тя.

— Планът — рече Фил. — Нека да поговорим за него.

— О, да — отвърна Пейдж. — Идеята не е от най-новите.

— Моя грешка. Мислех си, че става въпрос за Мин.

— Точно така е. Искам да кажа, че може да се използва в неин интерес.

— Как?

— Ако ми позволиш да ти кажа, ще разбереш.

— Извини ме. Целият съм в слух.

— Нямаш вид на такъв човек. — В отговор на смеха му тя леко наклони красивата си глава. — Но слушай сега. Виждаш ли, от известно време знам, че трябва да се завърнеш в клиниката и болницата си. Започнах да си мисля по този, въпрос в деня, когато те разведох из лабораторията ни и ти заговори за онзи дърводелец с многостранната склероза. Продължих да се замислям, особено, след като чух мнението на всички жени за предаванията ти по телевизията…

Фил се ухили.

— Е, поревнувах — призна си тя, — но това ме накара да се замисля за теб и за работата, с която може би се занимаваш. И тогава, като бяхме в планината, това, което Джени каза за ръцете ти — тя каза самата истина, Фил! — Наведе се към него, като големите й кадифени очи светеха от искреност. — Ти наистина притежаваш чудесни, способни, животворни ръце и трябва да ги използваш! Някои от нас могат да са мозъци, потопени в лабораторна колба, но…

— Хей! — извика Фил. — Не си права да хвърляш моите камъни по моята глава. — Звучеше почти сърдит.

— Не — хрисимо отвърна тя. — Прав си. Но не умея много и не зная как точно да доставям удоволствие на мъжете.

— Съжалявам, мила — рече Фил. — Нямах точно това предвид. Става въпрос, че човек понякога казва някои работи, които при други обстоятелства и през ум не биха му минали и дори нито за миг не би и повярвал…

— Разбирам какво имаш предвид — сериозно каза Пейдж. — И все пак идеята ми, че трябва да се върнеш и да се заемеш с по-активна работа ми изглежда напълно подходяща. Все повече и повече започвам да се убеждавам в това. И на всичкото отгоре, съм доста сигурна, че и ти си на същото мнение.

— Ами… — Фил се огледа из големия, ярко осветен ресторант. Бе пълен с обичайните за този час на деня посетители, повечето от тях студенти от университета и приятелките им, ядяха сандвичи и пиеха бира. Разговаряха на висок глас, за да впечатлят света с познанията си или с това, което тепърва им предстоеше да научат.

Фил отново погледна Пейдж.

— Да — потвърди той, — въпреки че това означава да призная, че не съм успял да постигна онова, което си бях поставил за цел, почти съм убеден; че идването ми тук е грешка.

— Ако наистина си изпитвал желание да се занимаваш с научноизследователска работа, изобщо не си сбъркал да изпробваш дали ще се осъществи то на практика.

— Добре де, взимам си думата „грешка“ обратно. Нямаше да те познавам, ако бях останал на старата си длъжност в Айдахо.

Тя изглеждаше толкова объркана, че той направо се съжали над нея.

— Просто се изчервете от скромност, д-р Арнинг и промърморете, че се радвате, че съм допуснал тази грешка.

— Но аз наистина се радвам, че ти дойде в Сейнт Луис — сериозно го увери тя, а Фил я потупа по ръката.

Сервитьорът им донесе поръчаните порции сладолед с череши по бургундски и, след като се оттегли, Фил призна, че пътуването до Озаркс, Марси и Джени са оказали въздействие и върху него.

— Айдахо в никакъв случай не може да се сравни с Южен Мисури. Планините ни са по-високи, разстоянията ни са по-големи, хората ни са по-сурови — радват се на по-добро здраве, по-добро образование и икономическо положение. Но все пак си остава една провинциална селска общност, ако трябва да си кажем истината. Няма никакво значение дали едно ранчо е разположено на пет хиляди акра земя или е малка ферма на четири. Планините ни, покрити със скали, изпълнени с лава и гъсталаци са напълно в състояние да попречат на една болна жена да се добере до градските болници така, както бе изолирана Марси, а всички тези хора имат нужда от лекари. Нуждаят се от добра солидна медицина и тя им принадлежи по право. Бях в състояние да предоставям точно такава медицина на хората от Берило. Още когато ги изоставих, бях наясно, че го правя. Те се нуждаеха от мен и бях непрекъснато зает. Не се занимавах с научни изследвания, но, да си кажем истината, където и да се намирам, по всяка вероятност никога няма да успея да се занимавам с научноизследователска работа, както си я представям. Не съм се занимавал с благотворителна дейност в Берило, а тук в клиниките поне успях това да направя…

— И защо не си го правил в Берило? — полюбопитства Пейдж. — Там няма ли бедни хора?

Фил я изгледа, като ума му бе някъде далеч в Айдахо. Мислеше си за хората, които живеят там, за града — за улиците, обрамчени с дървета от двете страни, за къщите, заградени с подредени и спретнати градини, за фермите извън града, за изолираните чифлици…

— Не — замислено отвърна той, — не и в този смисъл, както са бедни хората в Озаркс или бедняшките квартали в този град. Някои от чифлиците са доста малки и са лишени от много съвременни удобства. Но хората са винаги добре нахранени и топло облечени. Не мога да си спомня нито една малка уличка в Айдахо, която да може да се определи като „бедняшка улица“. Наистина някои от къщите се нуждаят от боядисване, други са претрупани с мебели. Спомням си, веднъж чух, че Берило е единственият град в Съединените щати, който никога не е почувствал депресията на трийсетте години. Толкова бързо се е разраствал, че за хората му винаги се е намирала работа…

— Ами — извика тя, — трябва да е наистина прекрасно място!

Очите на Фил блестяха, а бузите му горяха.

— Великолепно е! — сърдечно възкликна той. След това засрамено се усмихна. — Трябва да съм бил луд, за да го напусна. Всички така ми казваха, доколкото си спомням. Забравих, че хората, които могат да плащат, понякога изпитват нужда от лекар, какъвто не могат да намерят. И си помислих да осъществя мечтата си да се заема с изследователска дейности да направя някакво наистина велико откритие — поставих тази мечта далеч по-високо от удовлетворението, което получавах в работата си. Но изглежда съм сбъркал…

— Мисля, че не си — увери го Лейдж. — Не и заради мечтата си, защото мисля, че това е мечта на всички лекари. Те всички с нетърпение очакват мига, когато ще разполагат с достатъчно свободно време, за да могат да учат и…

— Да извършват изследвания — сухо добави той.

— Да! Точно, както всеки репортер, който познавам, или за когото съм чела, си мечтае да напише роман. Някои от тях наистина успяват да осъществят мечтата си, но е твърде вероятно да са били точно тези няколко избрани, които да са в състояние да го направят. Възможно е другите да не ги е бивало. Но не бих ги нарекла провал…

— И как би ги нарекла?

— Когато бях около десетгодишна — въодушевено продължи тя, — реших, че мога да летя като птиците. Полетях от покрива на хамбара и… не успях. Баща ми ме убеди, че единственият ми недостатък е, че не съм се родила птица.

— И каква е поуката?

Тя се засмя.

— Ще ти я кажа. Работата, която вършиш, е добра. Заслужава си труда. Никога няма да те забравя с бебето на Марси в ръце и погледа в очите ти… В този миг ти държеше най-голямото си постижение като лекар, което можеш да видиш с очите си. Точно, както Кох е разбрал какво е постигнал, или Флеминг… Научноизследователската работа е хубава и нужна. Тя е точно толкова прекрасна, както я описват мечтите ти. Но тя е само една малка частица от медицината. И ако е необходимо да остане един-единствен вид лекари на света, то това ще са практикуващите лекари. Знаеш това, защото спори доста разпалено с мен за първите претенции на пациентите.

— Ами, наистина ми се струва така…

— Разбира се, че е така. Защото ти притежаваш дарбата да работиш с хората, разбираш ги, възприемаш ги като пълноценни личности, а не само като мозъчна тъкан или вещество в епруветка.

— Естествено, че си права — призна той. — Не искам да кажа, че съм кой знае колко надарен…

— Мисля, че си и съм сигурна, обаче, че грешиш, като не оползотворяваш дарбата си на практика. Ето защо ти казвам да се върнеш в своето Берило и — наведе си поверително към него тя, — да вземеш Мин със себе си и да й помогнеш, както си обещал.

— Казах ти, че няма да се оженя за нея! — Стисна упорито устни той.

— Не е нужно. Можеш да им кажеш, че е вдовица на един пилот-изпитател, загинал при изпълнение на служебния си дълг.

Той се замисли за тази идея.

— Мисля, че ще стане… — съгласи се той. — И ще го направя, но само при едно условие.

Тя вдигна очи, като че ли знаеше какво ще последва.

— Какво условие?

— Че ще се върнеш там с мен. Омъжи се за мен, така и двамата заедно ще помогнем на Мин.

Почти не му беше нужно да я убеждава в необходимостта да види, че спокойно може да напусне работа, да се премести на запад и още по-малко, че може да се омъжи за него, въпреки че за съвсем кратки моменти се сети за старите си страхове, взетите стари решения…

— Фил, казах ти, че…

— Да, каза ми. Но не слушах внимателно и сега не си спомням…

— О, Фил, говоря сериозно…

— Сериозно, Пейдж, наистина те обичам. Какво ще кажеш за това? Ти обичаш ли ме?

Не можеше да се отрече. Тя наистина го обичаше.

За вечна слава и чест на Мин, тя беше тази, която превърна завръщането на Фил в Берило в меден месец за Фил и Пейдж. Изобщо не беше нужно чак толкова да се бърза, изтъкна тя. Лесно можеше да поработи във вестника двете седмици, които трябваше да минат, след като е подала молба за напускане на вестника. Нямаше да е много трудно, след като вече веднъж всичко бе решено и плановете направени.

Пейдж напусна работа по „семейни причини“.

Напусна — за да се омъжи.

Ожениха се и, като дойде време, тръгнаха за Берило.

Глава дванайсета

Меко казано, много се зарадвах да ги видя, като се върнаха. Д-р Чапъл се здрависа с Фил, като че ли е отсъствал само една седмица и изобщо не спомена напускането му. Старецът бе очаквал той да се върне.

Ние имахме нужда от Фил и работата го чакаше, строена в две редици. Малко се посмя на начина, по който се нахвърлихме върху него, но съм почти сигурен, че всичко това му бе добро дошло. Старото ни приятелство в болницата моментално се възстанови, а в редките ни свободни минути заедно той ми разказваше за работата си в Грууп и за натрупания там жизнен и професионален опит. Най-вече ми разказваше за умствения си напредък към разбирането на собствената си роля в рамките на медицинската професия.

На някои хора, стигаше до заключението той, им се удава научната работа, на други им идват добри идеи.

— Но чистата истина, Уит, е, че хич не ме бива и по двете.

— Използвах опита на други хора — продължи друг път той, — и през цялото време знаех, че няма никаква основателна причина, поради която да не мога аз самият да свърша тази работа, да си водя собствени бележки и да ги използвам и прилагам на практика. Щях да преглеждам пациенти по клиниките и да се мъча да измисля хирургическо лечение на тези болести… Установих, че ме интересува единствено хирургията, а не да си седя по конференции с научните работници…

Разказа ми за Джени и подтикна клиниката ни да подеме кампания, за да разпрати лекари по изолираните селища. Трябва да сме готови да субсидираме подобни хора, да им предложим подходящи форми за отдих и опреснителни курсове. Може да успеем да привлечем някои от негрите лекари, които са завършили академията с добър успех, а не са успели да се установят и създадат име в практиката. Не мислеше, че планинските жители биха предявили някакви особени претенции… просто бе идея, която си струваше да се опита.

Да, приятно бе да е отново сред нас, не само като личност, но и като дух. Фил беше добър лекар.

Всички се възхищавахме на Пейдж. Организираха се няколко празненства в чест на булката и младоженеца. Наистина беше красива, макар и малко затворена и човек трудно можеше да я опознае, държеше се някак на разстояние, възможно бе да е стеснителна. Някои я нарекоха надменна. Признах, че малко ме е страх от нея и се чудех как Фил изобщо е могъл да се ожени за такова момиче.

Мисля, че той не съзнаваше всичко това. Разчиташе, че приятелите му ще се държат учтиво към съпругата му и не обръщаше внимание дали Пейдж си създава и дали успява да намери свое място сред нас. Главната му грижа точно тогава бе да възстанови името на Мин. Бе си отишла у дома, имам предвид в дома на родителите й, и що се отнася до тях, тя бе винаги добре дошла и нещата лесно биха се върнали до положението преди заминаването й. Мин, обаче, се чувстваше неспокойна и не беше много добре, Фил разпространи слуха, че ще е най-добре да не й споменаваме за „трагичния романс“.

Но, каквото и да се бе случило, продължавах да съм влюбен в нея. Аз, не знам как точно да определя самият себе си, съм такъв човек, че за мен щеше да съществува на този свят само тази единствена жена и никоя друга! Така че, може би поради собственото си желание, а възможно е да бе и заради вниманието, което Фил й оказваше, предложих „да помогна с нещо“.

— Ти си изключително зает с това връщане — обърнах се аз към него, — отново на работа, трябва да си намериш апартамент или къща, имаш млада невеста…

— Добре, Уит — отвърна той, прекалено заангажиран от кръвопреливането, с което се занимаваше в момента, — само гледай да не я притесняваш…

— Познавам Мин така добре, както и ти!

Хвърли ми един бърз поглед, като разбра, че е казал повече, отколкото трябва.

— Нямам никакво намерение да я ухажвам — уверих го ядосано аз.

Върхът на пръста му докосна колбата над главата на пациента. Точно тогава техникът се върна и той ми каза само:

— Съжалявам, Уит, сигурен съм, че ще знаеш как да постъпиш.

Не постъпих никак. Просто се върнах към предишното си състояние да играя ролята на старото вечно вярно куче, което винаги е до господаря си и го гледа в очите, като очаква да му се подаде сигнал какво да направи, а на Мин изглеждаше, че й бе достатъчно приятно да се навъртам около нея. Тази зима я извеждах на кино, на вечеря и прекарах много вечери пред камината в старомодния хол на дома на родителите й. Мин постепенно ми разказа за годината, прекарана в Сейнт Луис. Дори ми разказа малко и за годината на Фил, за нещата, които тя самата бе подочула или които си представяше как са се случили, за популярността му сред младите професионалисти, за успехите му пред телевизионния екран.

Нервите й изглеждаха леко поуспокоени с напредването на зимата, но не се чувстваше добре, а през април на седмия месец, роди мъртво бебе.

— Горкичкото — сподели с мен тя с тъжни очи, — всички се радват, че не се роди живо.

Наричаше се „г-жа Уилсън“. Аз с удоволствие и по всяко време през зимата или пък след това, бих променил това на „г-жа Уитли“, но не й го предложих. Някак си не можех. Изглеждаше толкова горда и себевглъбена, че се боях да не рискувам да загубя или проваля новосъздадените си с нея отношения, приятелство, което по-скоро би могло да се нарече интимно, отколкото всяка любов, която някога е изпитвала към мен.

Не зная какво е казала на майка си, по всяка вероятност истината. Хората в града решиха, без да им е казано почти нищо, че Мин импулсивно и необмислено се е омъжила, докато е била в Сейнт Луис и е получила развод, без да знае, ме е бременна. Съставиха една доста драматична версия по случая.

Мин дори успяваше да се посмее с мен на хорските клюки и на начина, по който те преиначаваха истината. Всички съвсем спокойно възприеха положението, в което бе изпаднала и същевременно се създаваше страхотен смут по повод на нищо и никаква най-обикновена житейска случка. Тя се заинтересува защо Кенет Нокс бе препоръчал Лоис Торнхил за режисьор на пиесите на малкия ни театър.

Нокс бе писателят, който бе купил къщата на Фил и Меринел. Бе се присъединил и станал център на театралната ни група. Не спираше да казва, че пиесите ни се нуждаят от режисьор, който да не е от града и да не обръща внимание на местните семейни вражди и мнения. Познаваше различни хора, които се занимаваха с подобна работа и бе споменал няколко имена. Всъщност не Нокс, а комитетът избра Лоис. Както и да е, когато пристигна, дългокрака самоуверена млада жена, която примираше от удоволствие да приказва разни неприятни неща на една уравновесена група, целият град реши, че Кенет е имал някакви свои особени и съвсем лични причини да иска тя да дойде в Берило. Тези събития бяха в центъра на вниманието на градските клюки и никой не обръщаше особено внимание на Мин.

Шест седмици след раждането на бебето Мин се върна към предишната си работа в местния вестник и напълно заприлича на старата Мин, която така добре познавахме. Трябваше да се боря за срещи с нея. До юни нещата вече като че ли се бяха върнали към нормалния ход, с това изключение, че живеех сам в апартамента на Спринг, докато Фил и Пейдж се бутаха в омразната стара къща, която бяха купили в същата махала.

Малката ни театрална група се реорганизира под умелото, макар и понякога малко грубовато ръководство на Лоис през това лято и успяхме да изнесем доста сполучливо представление на открито на пиесата „Джордж Вашингтон спа тук“. Лоис се оказа компетентен и добър режисьор и ние свикнахме да гледаме на нея като на една от нас, като не пропуснахме да отбележим в преценките си добрите и лошите й страни, с които се характеризира всеки нормален човек. За известно време даже попрекали в стремежа си да възприеме нашия западен начин на обличане и говор, но с течение на времето, това също си влезе в релсите.

Продължих да се занимавам с тази дейност като „продуцент“, което означава, че ставам механически отговорен за всеки неуспех или провал и Мин реши, че Лоис ме използва и трябва да се отървем от нея. В действителност те двете, Мин и Лоис, се караха за всичко, наежени една срещу друга като две котки, но Фил ме поднасяше, че ми завижда, че ставам повод за дълбоки кавги между две красиви млади дами.

Аз от своя страна се усмихвах самодоволно и сеч, преструвах, че ми харесва. Дотук всичко си беше в реда на нещата! Въпреки че се ползвах с име на човек, който умее да се грижи за себе си, а за мен Торнхил бе съблазнителна, колкото царевичен кочан. Главното ми удоволствие беше да видя, че Мин се бе завърнала към старото си състояние и поведение, а тази вражда с Лоис й създаваше чувството, че е в центъра на събитията, което не бяха успели да направят целият такт и любезно отношение в света. Качи няколко кила и започна да се облича с ярките си карирани ризи с дънки. Подстрига си късо косата, като си остави бретон и започна бясно да обикаля с колата си наляво-надясно из всички местности наоколо. Доколкото бях в състояние да преценя, изминалата година в Сейнт Луис като че ли просто никога не бе съществувала за нея.

Това лято Корейския въпрос постави съществуванието на малката ни театрална група в опасност. Използвахме театралната сграда във въздушната им база, изоставена на края на Втората световна война. Ако се наложеше базата отново да влезе в действие, щяха да ни изгонят и с това всичко щеше да приключи. С изключение на Лоис, която за нищо на света не искаше да се откаже.

Мин изтъкна, дори и пред самата Луис, че е съвсем естествено да се бори, за да запази трупата, за да си запази работата. Лоис призна, че тя е права и каза, че чувства, че е нейно договорно задължение да направи това…

Във всички случаи, тя успя да уреди да ползваме сградата на старата опера на една от по-старите улици в Долината, което напълно ни устройваше. Беше здрава тухлена сграда с електрическо осветление и местно парно отопление, като единственото й подобрение като постройка бе извършено през 1904 година. От време на време се използваше за прожектиране на някои по-специални филми или концерти на поп състави, които идваха на турне. Щеше да ни бъде покрив за лошо време, но като че ли с това се изчерпваше всичко, което човек можеше да каже в нейна защита.

Обаче един нов шеф на въздушните сили застана на страната на Лоис и сподели ентусиазма й. Направи работен план за почистване и обновяване на сградата през летните месеци, като ние също от своя страна се включихме активно в действие.

И се забавлявахме доста, като търкахме, боядисвахме и зачуквахме пирони. Фил бе ужасно зает в болницата, но от време на време отделяше по някоя и друга вечер, за да ни помогне. Пейдж се отби няколко пъти, въпреки че изобщо не се вместваше в това, което Мин наричаше „братовчедите“. Боя се, че Пейдж ни намираше скучни, груби, глупави и шумни… Докато ние… Мин разигра доста забавна бурлеска, изобразяваща как Пейдж Скоулс яде ребро от барбекю, но се отказа от идеята след второто й представление.

— Напълно е възможно тя да не обича барбекю! — кисело произнесе Мин. — Съществуват много добри хора, които не го обичат.

Но бе очевидно, че Мин отделя доста голяма част от времето си, за да мисли за брака между Фил и Пейдж.

— Ако е чак толкова умна, защо не се научи да го обича? — обади се някъде измежду седалките Ненси Пиърс, като търкаше яростно с напоена с пяна гъба.

— Знаете ли? — обадих се аз. — Често съм се чудел защо мъжете не подбират съпруги, с цел да доставят удоволствие на майките и приятелите си. Всички биха били далеч по-щастливи, ако нещата ставаха по този начин.

Всички замълчаха.

— Какво искаш да намекнеш, Уит? — запита Уолт Мадъкс.

— Ами че то е напълно очевидно. Ако Фил си бе избрал съпруга, която да се харесва на приятелите му…

И тогава мълчанието стана направо непоносимо. Защото към края на юли за всички бе станало напълно ясно, с изключение може би за Фил, тъй като бе прекалено зает с други неща, че Мин Брейди продължаваше да бъде безумно влюбена в д-р Скоулс.

Аз го знаех, боях се, че и Пейдж го знаеше. Подозирах, че точно по тази причина тя си стои толкова дълго време в голямата стара къща, която Фил бе купил, мебелирана от един стар предприемач в града. Внесе невестата си на ръце сред този кошмар от високи тавани и зелен плюш, след което, изпълнен с щастие, се понесе към болницата, където да прекарва по шестнайсет часа на ден…

И Пейдж просто си седеше там, като се бореше с този вид „помощ“ на разположение в Берило, която Фил й бе подсигурил, опитваше се да се научи да готви, да мете и да чисти — действия, които се струваха толкова чудновати и излишни на тази магьосница на науката, колкото и приятелите, които Фил бе помолил да я развличат и да й правят компания, докато го няма.

Не ми харесваше как вървят работите с Мин. И това бе напълно естествено. Не можех да понасям, като наблюдавах голямата й любов към най-добрия ми приятел. Наистина повечето жени обожаваха Фил и си казвах, че Мин е просто една от всички тях.

Но това лято интересът й към него стана съвсем действен. Човек веднага можеше да познае по държанието й дали той е някъде наоколо или не. Очите й веднага грейваха, започваше да говори по-бързо и по-възбудено. Беше влюбена до уши във Фил Скоулс и се бе впуснала да го хване, ако може.

Доста се коментираше по този въпрос. Повечето от приятелите ни бяха на мнение, че тя би била много по-добра съпруга на Фил, отколкото Пейдж и е напълно възможно да бе точно така, но на мен ни ставаше лошо от самата идея за подобно развитие на събитията. По всевъзможни причини и не всичките от тях бяха егоистични. Дори започнах да се чудя дали наистина до такава степен държа на Мин. Знаех, че със сигурност не одобрявам действията й. Въпреки че не бях в състояние да измисля нещо, за да й попреча.

Цялата работа стигна кулминационната си точка една вечер, когато Фил изпрати Мин до вкъщи след продължителна работа в сградата на операта. Бяха ме извикали в болницата заради един болен от пневмония и не бях в състояние, както обикновено, да ходя по петите й, за да попреча точно на това, което назряваше да се случи, Фил и Мин бяха боядисвали заедно една от задкулисните гримьорни. Всички други от тайфата си бяха тръгнали един по един и Фил обеща да заключи сградата веднага щом свършат. Когато те с Мин излязоха, сцената се осветяваше само от един слаб прожектор, чиято светлина придаваше причудливи и ъгловати форми на сенките, хвърляни срещу външната тухлена стена. Торби с пясък висяха като мъртви тела над главите им, а стъпките им отекваха по железните стъпала.

Мин потрепери и Фил я запита какво има.

— Духове, естествено — съвсем сериозно му отвърна тя. — Призраци на всички неща, които съм извършила през живота си и бих желала да не съм ги правила никога.

— Говориш като осемдесетгодишна старица — леко подметна той в отговор, като й отвори външната врата, загаси последната лампа и изпробва ключалката, за да види дали е добре заключено, преди да я последва към колата си. Беше нова кола, а не тази, с която бяха дошли от Сейнт Луис.

Когато седна зад кормилото, видя, че фееричното й лице е все още много тъжно и разтревожено:

— Искаш ли да спрем някъде да пийнем по едно? — предложи той.

— Не, заведи ме у дома.

Домът й бе удобната едноетажна къща, която семейство Брейди бяха построили през двайсетте години, малко след като се бяха оженили. Никога нямаше да влезе в страниците на някое списание от сорта на „Наш дом“, но тапицираните с приятна дамаска канапе и столове, книжните етажерки и бегониите го правеха очарователно.

Мин донесе в хола поднос с храна. Навън бе доста студено по това време на нощта и тя запали огъня в камината, като се сви на черджето отпред. Фил седна до нея в любимото кресло на баща й и с неимоверно удоволствие си сръбна от горещото хубаво и ароматно кафе, което нямаше нищо общо с кафето в болницата, което се правеше в самовар за чай, нито пък с бледата разводнена течност, която му поднасяше Пейдж.

Мин беше облечена в яркочервени жарсени панталони и червената тенис фланелка, с която бе работила. Беше обута в червени балетни пантофки, които са удобни навсякъде. На Мин те направо изглеждаха чудесно. Самата тя изглеждаше чудесно.

Фил изпи втора чаша кафе, изяде два дебели сочни и вкусни сандвича, след това си напълни лулата и започна да говори. Говореше й за работата си. Мин го запита разбрал ли е след шест месеца дали е постъпил правилно като се е завърнал в Берило.

— Толкова правилно, че просто не знам как съм могъл да го напусна.

Тя обгърна с ръце коленете си и въпросително го погледна. Огънят от камината разгаряше искри в кафявите й очи и подчертаваше гладката й тъмна коса.

— Трябваше да се науча къде е разликата между това да имаш идеал и идея, Мин — сподели с нея той. — Човек има нужда и от двете, за да се занимава с научноизследователска работа. Но аз трябваше да отида чак в Сейнт Луис, за да разбера това.

— Разбирам. Не изпитваш ли нужда и от двете тук?

— Тук ги имам и двете. Идеал за този вид хирургия, с който се занимавам и идеи относно как точно да извърша този специфичен вид хирургическа операция. Например…

В продължение на цял един час той й разказва за идеите си, а Мин внимателно и съсредоточено слушаше, като от време на време вмъкваше по някоя и друга дума, но главно слушаше и кимаше в знак на разбиране.

Заговори за „корейската история“. Фил бе прекарал по-голямата част от Втората световна война в обучение. Бе служил по-малко от една година. Чудеше се дали все още не дължи някакъв вид военна служба на страната си. Тази тема вълнуваше почти всички млади лекари през това лято. Фил бе говорил и с мен по този въпрос, както и с Пейдж. Мин демонстрира далеч по-голямо разбиране на проблема от Пейдж.

Пейдж просто и рязко беше казала, че според нея, специалността му по всяка вероятност го поставя далеч извън границите на военните нужди и изисквания.

— Правителството плаща ли разходите по военното ти обучение? — запита Мин.

— Не. Но аз бях освободен от военна служба, когато по собствено желание постъпих на обучение.

— И след това прекара една година във военна болница?

— Да.

— Това означава, че правителството знае много добре къде да те намери в случай, че има нужда от теб.

— Хъммм…

Тя се усмихна.

— Мисля, че може да им се има пълното доверие, че ще те намерят. Обикновено добре се справят в подобни случаи.

Той й каза как беше реагирала Пейдж.

— Това щеше да бъде изклинчване — изсмя се Мин.

— Или да не би пък да си се занимавал с гинекология, докато си бил в армията?

— Бях във флотата и не съм се занимавал с подобна работа. Имах, обаче, такава възможност. Познавах един ортопед, който се занимаваше единствено с това да освобождава от бебетата записалите се в армията мъже.

— Е, това си е типично за правителството ни! — изхили се Мин.

Фил се разположи още по-удобно в приятното и меко кресло.

— Мисля, че ще оставя патриотизма си да почине за известно време — реши той, — и ще направя всичко възможно по въпроса да осигуря да има ново поколение за следващата война.

— Ето, това вече е добра идея! Цинична, но напълно реалистична.

Тогава той й разказа, в продължение на още един час, за идеала му във връзка с предродилните отделения в планинските болници. Трябва да има едно в Маккорд, друго долу в равнината при пустинните петдесет мили, едно при новия язовир. Той самият щеше да определи и обучи по една медицинска сестра за всяко от тях и да ги посещава през свободните си дни. През зимата щеше да се наложи да ходи дотам със самолет, а това щеше да му спести страшно много време и през лятото. Всъщност дърводелската фирма му предложила самолета си.

— Това звучи страшно интересно, Фил!

— И все пак бих посъветвал жените да влизат в болница да раждат, въпреки че си струва труда човек да се погрижи за тях и докато са си вкъщи.

— Да могат да готвят и да се грижат за мъжете си… — схвана веднага Мин.

Беше точно така. Дърводелската компания и строителните техници знаеха, че имат много малки шансове да запазят хората на работа, ако чувстват, че съпругите им са лишени от медицинска помощ. Мин веднага схвана същината на въпроса.

— Но това е прекрасно, Фил! Нищо чудно, че толкова си затънал в работата си!

Той учудено я изгледа. Колко добре разбираше тя всичко! Беше си мислил, бе предполагал, че Пейдж ще… Но Пейдж май не можеше да разбере дори и психосоматичните елементи на докторската професия. Тя продължаваше да подхожда към всичко по научному и като че ли бе напълно лишена от личен подход или от способността да чувства и усеща нещата, Фил бе благодарен, че може да говори за работата си с жена, която толкова топло и чистосърдечно схващаше идеите му за планинските жители.

Разказа й няколко забавни историйки. Мин знаеше, че хората, за които ставаше дума в тях, са недодялани, някои от тях до голяма степен невежи и се смя от сърце, с което оцени по достойнство разказваческите му способности. Когато Фил разбра, че е станало два часа и внезапно се разбърза, хвана ръцете на Мин в своите и най-искрено й призна какво голямо удоволствие му е доставила тази вечер.

— Страхотна си, Мин! Винаги си била върхът! — Дръпна я към себе си, не със сила, естествено и я целуна. — Благодаря ти — нежно каза той и отново я целуна, този път по-сърдечно и продължително. Пусна ръцете й и излезе от къщата.

А Мин просто си остана там, загледана след него, след което се върна пред пепелта от изгорелия в камината огън, с длани до пламтящите си бузи, спомни си целувката му, физически я усети отново, като почувства допира на бузата на Фил до своята, твърдостта на, гърдите му, когато я бе прегърнал, топлината… Най-накрая се прибра в стаята си, легна си и страда през цялата останала нощ.

Още щом зърнах Мин следващия път, разбрах, че се е случило нещо и можех почти да се досетя какво е било то. Сериозно се обезпокоих. Бях сигурен, че Мин е решена да се намеси, да се опита да спечели Фил, и ако реши да постъпи по този начин, бях абсолютно убеден, че скучноватото елегантно младо момиче, за което Фил се беше оженил, нямаше абсолютно никакви шансове да спечели пред нея.

Няма да претендирам, че съм разбрал кога точно Мин реши да не предприема нищо в тази насока. Доста упорито продължавах да се навъртам около нея и с облекчение видях, че външният й вид и държанието й са се променили. В нея имаше далеч по-малко напрежение, като че ли лека-полека бе престанала да се бои от това, което самата тя може да предприеме. Мин беше по сърце добър, честен и прям човек. В никакъв случай не би избрала грубостта като свой начин на действие.

Така че, както обясни тя по-късно, бе предприела най-лесния изход, за себе си, когато реши да отиде при Пейдж и да й каже направо истината. Много бих искал да мога да поставя тази случка и да предам този разговор на сцената.

Мин свърши работата си във вестника към четири часа. Бе един от рядко горещите през лятото дни, но верандата на голямата къща на семейство Скоулс бе студена като в пещера. Пейдж отвори вратата, като пръстите й нервно се опитваха да закопчаят последното копче на розовата й памучна рокля.

— О! — изненадано възкликна тя. — Здравей, Мин…

Мин също бе облечена в добре скроена розова рокля, която създаваше впечатление, че й държи прохладно в тази жега. Но роклята на Пейдж! Бе надиплена на врата й, близо до гърлото и цялата бе обсипана с копчета отпред. Полата й бе набрана, дори и Уиндзорската херцогиня би изглеждала старомодно облечена в подобна рокля, както изглеждаше и Пейдж. Беше си пуснала косата и прическата й също бе демоде. Косата й бе пораснала достатъчно, за да може да я връзва на кок отзад на врата. Приличаше на собствената си майка!

— Може ли да вляза? — запита Мин.

Пейдж леко се позасмя и отстъпи назад.

— Естествено, ще ми бъде много приятно.

Заведе я в една стая от дясната страна на тъмния коридор. Нарече я библиотеката и там наистина имаше книги зад стъклените витрини на високи етажерки. Мебелите бяха масивни, облечени в кожа, с тук-там някоя и друга декоративна възглавничка в зелено за освежаване на атмосферата. Дървената част бе или изработена от махагон или бе покрита с блестящи зелени плочки, които заобикаляха черната желязна предна решетка на камината, като на полицата й стоеше огледало, до което имаше позлатен часовник и ваза с червени и бели рози, които само като че ли влошаваха атмосферата.

Мин потрепери.

— Как се случи така, по дяволите, че вие двамата да попаднете и да заживеете в такъв идиотски дом? — обърна се тя към домакинята.

— Ами — колебливо отвърна Пейдж, като се огледа из стаята, сякаш я виждаше за първи път, — предложиха ни я и ни се стори, че има всичко, от което се нуждаем…

— И така ли я карате и с другите работи?

— Не е съвсем съвременна, ако това имаш предвид.

— Точно това имам предвид. Никак ли не ти пука? Искам да кажа, не може да ти харесва да живееш в морга.

— Не бих се спряла на нея, ако изборът бе оставен на мен — призна Пейдж, — но обикновено Фил се занимава с тези неща.

— Разбирам. А на него не му…

До този момент вече се бяха разположили — Мин на канапето, а Пейдж в хлътнал кожен стол, като подви единия си крак под себе си.

— А на него не му какво? — озадачено запита тя.

— Не му пука, драга, не му пука! — извика Мин, изведнъж ядосана на много неща едновременно. — О, съжалявам, Пейдж…

През високите прозорци проникна слънчева светлина, която накара сенките от дантелите на пердетата да заиграят на лицето на Пейдж. Мин за момент проучи ефекта им.

— Дойдох тук, за да говоря с теб за Червенокоско — изстреля изведнъж тя — но не знам дали изобщо ще мога да те накарам да проумееш защо съм дошла — да не говорим за това, което възнамерявам да кажа.

Пейдж наведе глава и я облегна на рамката на стола си.

— Ще се опитам да те разбера — обеща тя.

Мин си поигра с джоба на полата си и неловко се размърда.

— Понякога многото акъл пречи на момичетата… — изпробва почвата тя.

— Това ми е далеч по-ясно, отколкото на теб! — рязко отвърна Пейдж на намека й.

Но Мин се засмя и това разведри обстановката и им помогна да се отпуснат.

— Все пак ще ти кажа защо съм дошла — съобщи тя, — иначе няма да е честно.

Пейдж не отговори нищо и Мин започна да си търси думите, след което реши да използва тези, които са й подръка.

— Мисля, че си наясно, че отдавна си падам по Фил Скоулс. Нали знаеш, подобно на увлечението на ученичките по някоя филмова звезда, нещо от този род? — Погледът й се плъзна покрай съпругата на Фил и Мин се наведе напред, като постави загорелите си ръце на коленете си. — Напоследък, обаче, това чувство започва да се събужда в мен и да става действено. Как да ти обясня, нали знаеш, пръстите на краката ми се накъдрят, а коленете ми се разтреперват. Обливат ме студени и горещи вълни по всяко време на денонощието…

— Искаш да кажеш, че си влюбена в него. — Не беше въпрос, а констатация на истина, изведена от наличните факти.

Мин задъвка крайчеца на устната си.

— Точно това искам да кажа, драга. Точно това искам да кажа. Това е чувство. Ако можеше да се изрази с думи, мисля, че е най-прекрасното чувство на света. Би могло да премества планини и да спира реки със силата си.

— Да — прошепна Пейдж.

— Но — продължи Мин, като гледаше надолу към зеления килим, — за мен това прекрасно чувство се превръща в истински ад, защото, естествено, трябва да го овладея. Силата му никога няма да може да се изчерпа. Защото Филип Скоулс се оказва единственият мъж на света, когото никога не мога да имам!

Пейдж се изправи в стола си:

— И защо пък не? — запита тя с тона на най-обикновен, некомплициран въпрос.

Мин се втренчи в нея въпросително, след това си спомни за ума й.

— Защото — търпеливо обясни тя, — Червенокоско ти е съпруг.

В лицето на Пейдж не можеха да се прочетат никакви признаци за проясняване на въпроса. Само сивите й очи продължаваха да гледат въпросително над розовата рокля, която хич не й отиваше.

— И защото — продължи, дори още по-търпеливо да й обяснява Мин, — случайно знам точно колко и какво си направила за него и за мен, когато не си му разрешила да ми направи незаконен аборт в Сейнт Луис. Ако бе направил това, щеше да си провали репутацията на лекар, което означава, че и като мъж и човек нямаше и пет пари да струва. А точно твоето хладнокръвие и здрав разум спасиха всички ни. И така… — тя погледна Пейдж, като кафявите й очи направо умоляваха момичето да направи всичко възможно да разбере какво й казва, за да й спести поне малко от тези болезнени обяснения.

Но Пейдж не разбра. Просто продължаваше да си седи там с озадачена и объркана физиономия като на дете.

— Е, и какво искаш да направя аз сега? — запита тя, след което поклати глава в знак на извинение. — Мисля, че трябва да разбереш, Мин, че не съм много сведуща и компетентна по подобни въпроси. Човешките взаимоотношения не са ми съвсем ясни. Единственото, което съм в състояние да си представя, е, че поставяш пред мен един математически проблем, свързан с триъгълник…

Мин се засмя.

— Ако беше математическа задача, щеше да я решиш, нали?

— Да, естествено — съгласи се Пейдж. — Но така, както в момента стоят нещата, що се отнася до хората… дори не мога да проумея защо си дошла дотук, за да ми кажеш всичките тези неща…

— Тъкмо там е най-трудната част на въпроса, скъпа. И аз не знам. Мисля… надявам се, че е за да дам и на двете ни справедлив шанс. Боях се, че може да не си в течение как точно стоят нещата. Права си, наистина изглежда, че не схващаш много… много от хорските проблеми. Възможно е да нямаш и най-малка представа, че нещата са, как да кажа, стигнали до доста деликатна ситуация — гледаше нагоре, по-скоро към часовника, отколкото към младата съпруга на Фил. — Малко напомнят на тези три топки ей там, въртят се, падат надолу и се вдигат, еднакво балансирани, като се удрят една в друга, но какво ще стане, ако махнем само една от тях?

— Часовникът ще спре — най-сериозно отвърна Пейдж, — или поне няма да работи точно.

— Да-а-а — провлечено отговори Мин, — точно това имам предвид.

Пейдж продължи да я наблюдава внимателно.

— Може да не е от съдбовно значение, ако този часовник се развали — продължи Мин, — но в нашия малък свят вредата може да се окаже далеч по-голяма и съдбоносна. Съжалявам, че трябваше от всички мъже да се влюбя точно в Червенокоско. Съжалявам, че трябваше да се случи така, че той да се окаже единственият, в който не е трябвало да се влюбвам, но тъй като знаем вече как точно стоят нещата и не сме в състояние да ги променим, чувствам, че ние с теб двете сме тези, които трябва да решим как да продължим оттук нататък, за да оправим създадената вече бъркотия. Защото съществува доста голяма вероятност, Пейдж, между мен и Червенокоско да се случи нещо, което не е редно и не би трябвало да се случва! — Тя сви устни и се изправи, като оправи колана на полата си.

— Но дали това е нещо, което ние с теб можем да решим? — запита Пейдж. — Какво ще правим, ако се окаже, че Фил е влюбен в теб?

Мин въздъхна.

— Нали ги знаеш какви са мъжете…

— Не — прекъсна я Пейдж, — там е работата, че не знам. Преди осем месеца, Фил ми каза, че ме обича и се ожени за мен. Но ето сега, ако обича теб — обича ли те?

— Напълно е възможно — отвърна Мин, — ето защо дотърчах при теб. И този път ще взема мерки. Не може да нямаш представа, Пейдж, колко са безпомощни мъжете!

— Мислех си, че жените са тези, които са безпомощни.

— Грешала си. Въпреки че, естествено, този вид човешки взаимоотношения са доста деликатни. Знаеш, че най-лесното нещо в света е да се влюби човек. Едно момиче трябва да се съсредоточи главно в начина, по който изглежда яката на бяла риза на загорелия мъжки врат — и доколкото разбирам същото въздействие оказват стегнатите дамски блузки върху мъжете. Но дотук свършва лесната част. Много по-трудно е да задържиш влюбването си. Човек трябва доста да поработи по въпроса и да не спира да работи. В противен случай всичко ще отиде по дяволите. Ето аз минах през първата фаза с Фил и ти също, иначе нямаше да си сега г-жа Скоулс, въпросът е коя от нас ще продължи да работи по това, как да задържи влюбването му, проучването на навиците му, на нещата, които му доставят удоволствие, нещата, които го дразнят или нараняват. Знаеш ли, предполагам, че можем да унищожим любовта на човек към нас с начина, по който си дъвчем храната или не зачитаме суетността му.

— Възможно е — отвърна Пейдж тихо и замислено, — вече да съм направила това. Аз… понякога Фил… държеше се толкова добре към мен, беше толкова грижлив преди. Знаеше недостатъците ми, но имаше вид, че ги разбира и приема. Но напоследък…

— Се е превърнал в типичен съпруг — продължи Мин. — Разновидност на възлюбения.

Бузите на Пейдж се зачервиха и Мин й се усмихна.

— Трябва да си слагаш повече грим — забеляза тя с неутрален тон, след което възобнови основната им дискусия. — Не бих се безпокоила за подобна промяна в поведението на Червенокоско. Повечето мъже стават такива след няколко месеца брачен живот. Забелязвала съм го в хиляди, е, да кажем, не хиляди, а поне десетина. Става съвсем обикновен, просто невинаги изразява чувствата си, които е напълно възможно да са по-дълбоки от времето, когато те е ухажвал. Понякога е в състояние да се държи направо грозно и дори да ти викне. — Хвърли поглед към Пейдж, която кимна в отговор. — Но това може да е само в резултат на дребните дразнения, с които се е сблъскал в болницата през деня. Не може да се развика на пациентите си, нали? Затова се прибира в къщи и започва да вика на теб. И ако ти не го оставиш да ти крещи на воля, ще излезе навън и ще намери някоя, която ще му позволи да й крещи колкото му душа иска. Не знам защо се получава така, че обичната съпруга винаги трябва да се превръща в търпеливата коза, която мълчаливо да понася яда на съпруга си, но това е положението. И това е, което имам предвид, когато ти казвам, че нещата в момента са достигнали до доста деликатно положение, що се отнася до Червенокоско, теб и мен.

— В науката — замислено отвърна Пейдж, — учим за опустошителните ефекти на едно мъничко и дребно погрешно изчисление. Знаем, че и най-незначителното невнимание е в състояние да провали цял един проект. Затова мисля, че разбирам какво искаш да кажеш, Мин. Не мога просто да си стоя спокойно със скръстени ръце и да бъда съпругата на Фил. Трябва да започна да работя за това.

Мин кимна, макар и малко мрачно. Започна да се разхожда из стаята, като гледаше нещата на тежката маса. Прочете заглавията на някои от книгите върху нея.

— Гибънс, а? — промърмори тя. Спря се пред камината и направи физиономия на червените и жълти рози в стъклената ваза.

— Защо си сложила червени и жълти рози заедно? — сърдито поиска да узнае тя.

Пейдж замига.

— Г-жа Уайтхол ги донесе… — мъгляво обясни тя.

Г-жа Уайтхол бе хазяйката ми и самото споменаване на името й, като че ли увеличи яда на Мин.

(Впоследствие тя обясни, че само до известна степен е очаквала от Пейдж да я разбере. „Ти какво си мислеше, че тя направо ще се махне и ще ти отстъпи Фил?“ — запитах я аз. „Май че точно това очаквах, като се вземе под внимание фактът, че съм кучка!“)

Мин продължи да си играе с дантелите на пердетата, бяха леко прашни.

— Естествено — тъжно продължи тя, — има едно сигурно разрешение на проблема — да забременееш и да му родиш дете, това 100% ще го върже! — Тя се обърна срещу слънцето, за да погледне Пейдж.

Изчервяването й говореше твърде ясно, така че просто не си струваше дори да я подразни и тя напълно се отказа от тази идея.

— Освен това — продължи Мин, — винаги мога отново да напусна Берило…

— Не можеш да направиш това! — възкликна Пейдж. — Семейството и приятелите ти са тук, домът ти и работата ти са тук.

— Да — отвърна Мин, — но не забравяй, че и Червенокоско е тук.

— Е, ако говорим за това — вмъкна гневно Пейдж, — то и Лари Уитли е тук!

Мин странно я изгледа. Гневът й подхождаше. Не само бузите й се бяха зачервили, а и очите й святкаха.

— Ти влюбена ли си в Червенокоско? — грубо я запита Мин.

— Разбира се, че съм влюбена в съпруга си.

Мин започна да търси в джоба си цигарите и запалката си.

— Не точно това имам предвид — промърмори тя. — Но ако предположим, че наистина го обичаш, по начина, по който аз искам да кажа, нали знаеш, като изпитваш горещи вълни и ти се иска да изтичаш и да го докоснеш — тя въпросително погледна Пейдж, — би ли могла да си представиш да си омъжена за друг, Пейдж? Не просто да застанеш пред олтара и да кажеш „Да!“, а в действителност да се омъжиш за него. Да споделяш с него интимните моменти на брака, и то по-скоро незначителните дребни моменти, а не големите и важните. Знаеш какво имам предвид, да ползвате една и съща паста за зъби, да повдигаш вежди заедно с него — би пи могла да правиш всички тези неща с някой друг, а не с този, когото обичаш?

Имаше още много примери, набелязани за посочване, но един подсмърчащ звук по посока на кожения стоп я накара да се обърне. За пълна нейна изненада, Пейдж седеше в него и плачеше. Сълзите се търкаляха по бузите й и падаха в тъмните гънки на облечения й в розово бюст.

Мин бе ужасена.

— Хей! — извика тя. — Недей така! Пейдж, скъпа…

(„Сега вече знам“, тържествено ми каза тя, „как се чувстват мъжете в присъствието на плачещи жени. Единствената ми мисъл бе как да успея да я накарам да замълчи и да се успокои.“)

Това отне известно време. Като хлипаше и подсмърчаше, а кърпичката й съвсем се смачка в ръцете й, Пейдж призна пред Мин, че бракът й не върви. Беше положила толкова усилия! Наистина обичаше Фил и смяташе, че всяка интелигентна жена би трябвало да може да поддържа домакинството на един мъж.

— Но аз вече дори не мога да разговарям с него — изплака тя. — Една вечер, той направо ме наруга.

— Какво, по дяволите, му каза?

— Всъщност, нищо особено. Той просто използва думата „туберкулозен“ вместо „болен от туберкулоза“ и аз му изтъкнах разликата.

— Господи боже мой! — простена Мин.

Пейдж я погледна, напълно объркана.

— Но, Мин, той не беше прав.

— Обзалагам се, че е бил прав, както и ти. Но чуй ме, Пейдж. Не знаеш ли, че единствената истински интелигентна жена е тази, която знае по-малко от мъжа, с когото разговаря? Нима не знаеш това?

Пейдж седеше, като изоставено и самотно клатеше глава.

— Истина е! — обвинително подхвърли тя.

— Знам, че е истина.

— Значи те наруга. Продължавай, и какво стана след това?

— Този път нищо. Просто няколко дни бяхме скарани. Но това е само едно от многото неща, които не върша както трябва, Мин. Да вземем тази малка театрална група, както й викате, за която той толкова се пали. Мен ме интересува, но не мога да играя и го знам. Твърде съм скована и загубена. А на всичкото отгоре изобщо не се вмествам сред тези хора. Спомням си, когато с Фил за пръв път отидохме да вечеряме в ресторант в Берило. Аз бях с шапка, представяш ли си?

Прозвуча точно, като че ли споделяше с нея някакъв смъртен грях, но Мин не се засмя.

— Фил е трябвало да ти каже, преди да тръгнете — сгълча го тя.

— Той ми казва — равно произнесе Пейдж, — или поне се опитва. А аз просто не обичам да нося панталони. Той ми казва, че трябва, поне като ходим при Маккорд или…

— Ами, естествено, Пейдж, че в планината…

— Ето още едно нещо. Планините просто ме плашат до смърт. Те са красиви, като ги гледаш отдалеч на хоризонта, но отблизо… Сещам се за един случай миналия март, когато Фил искаше да отидем до Айдахо само за да ми го покаже и валеше дъжд. Пътят бе обграден с високи островърхи скали от двете страни, минахме през стичаща се надолу вода, планините просто като че ли се накланяха към нас и аз… ами… накарах го да се върнем.

— Божичко! — промълви Мин.

— Да — сериозно каза Пейдж. — Знаех, че не постъпвам правилно. Затова следващият път, когато бяхме канени на гости със семейство Лоус, не казах нищо. Но и от това нямаше никакъв смисъл, защото този път Джони Клинг ме удари по гърба и…

Мин се засмя.

— Чух за това. Той каза, че имал ледени висулки по шапката си.

— Ами, просто не ми хареса. А когато нещо не ми харесва, боя се, че го показвам.

— Те просто искат да се държат приятелски с теб.

— Може би. Но целият този уикенд нещата просто не вървяха, както трябва. Всичките други жени бяха приятелки на Меринел и знаех, че не си въобразявам враждебното им настроение. А и те не престават да ми го демонстрират през цялото време. Всеки път ми казват: „Не мога да си представя Фил да се ожени за теб, след Меринел!“

Мин съчувствено се усмихна.

— Чувала съм ги. Но не мисля, че си струва изобщо да им обръщаш някакво внимание. Искам да кажа, че не е нужно дори и за миг да изпитваш някаква ревност към Меринел. Този брак изобщо нямаше да просъществува.

Сълзи отново замъглиха очите на Пейдж.

— Имам чувството, че и моят няма дълго да го бъде — печално произнесе тя. — Да вземем дори и само това, което току-що ми каза — Фил никога нямаше да обръща внимание на други момичета, ако му бях достатъчно добра съпруга. Разбира се, той знаеше някои от тези неща, преди да се оженим. Знаеше, например, че съм затворена и необщителна. Един друг мъж ми причини болка и си изградих своего рода фригидна резервираност, която използвах като защитна обвивка толкова дълго, че сега просто не мога да се освободя от нея. Аз… аз… — Тя се изправи, почти напълно отчаяна, и се приближи към прозореца, с гръб към Мин, която отново бе седнала на канапето. Говореше през рамо, като издаваше едва доловими неясни бездиханни срички.

— Обичам Фил — изтърси тя. — Обичам го просто ужасно. И успявам да му го покажа, когато дойде при мен. Големите сцени, всичко помитащата страст. С това мога да се справя. Но… — Замълча. Слънцето престана да огрява косата й и сините сенки на вечерта се вмъкнаха в голямата стая. — Малките интимности — прошепна Пейдж, — те са тези, които не са ми понятни и не ми се удават. Аз… — обърна се да погледне Мин. — Тази къща е твърде голяма. Ако още от самото начало имахме обща спалня, щеше да е съвсем различно. А тук има шест спални на горния етаж. Аз си имам своя, а Фил спи в отделна. Първият път, когато влезе в стаята ми, без да почука, видя, че се стреснах, и втори път не го е допуснал отново. О, не знам. Не мога да ти кажа точно. Веднъж се ядосах, че ми използва автоматичната писалка. Ей такива дреболии. Не ме бива да споделям с него и да ползвам неговите неща и аз. В Сейнт Луис нямаше да ми позволи да се държа така. Но тук, тук той си има своята работа, приятели, Уит, теб…

— Да — навъсено отвърна Мин.

— Мислех си… Отказах се от работата си, за да се омъжа за него и да дойда тук, мислех си, че по някакъв начин ще мога да му помагам в работата, но изглежда, че нямам никакви шансове в тази насока. Предложих да работя в лабораторията. Той каза, че това би означавало да махнат някое друго момиче от работа и наистина щеше да е така. Освен това не съм обучавана за медицинска лаборантка. Умът ми не е подходящ за работата му, не разбирам хората, и той непрекъснато ми го повтаря. Ревнувам го от работата му. Защо не? Донася си я вкъщи и си ляга с нея. Ако, по някакво чудо, успея да изпека свястна пържола, той със същия успех е способен да я остави да изстине, докато чете някоя книга за Rh-фактора, понякога е излизал от леглото ми, за да обикаля из двора и да се безпокои за някоя пациентка и бебето й.

— Но, Пейдж…

— Знам. Омъжила съм се за лекар. Аз бях тази, която настоя той да се върне и отново да стане практикуващ лекар. Знам всичко това. Но все пак ревнувам, когато мисли само за работата си и пациентките си. И то какви пациентки! Ние с Фил се изпокарахме, заради това, че всичките му пациентки се влюбват в него. Естествено, че не ги обвинявам. Толкова е готин в тази колосана бяла престилка и то, когато се усмихва… Спират ме по улицата, за да се възхищават на усмивката му!

Мин се засмя, а Пейдж обидено я погледна.

— Не ми харесва — упорито повтори тя.

— Не мисля, че съществува съпруга на гинеколог, на която това да й харесва, скъпа.

— Какво искаш да кажеш?

— Силно подозирам, че всички жени се влюбват в гинеколога си, независимо дали той е Фил или някой дебелак, или дългобрад старец. Сигурна съм, че става така, ако човекът насреща им изобщо притежава поне някаква минимална привлекателност. И искам да кажа, че истински се влюбват. Не само, защото е бил толкова любезен към тях. Дамите са тези, които изнасят цялото шоу на гърба си. Всяка иска той да се порови в космите й, да й каже, че е страхотна и да я покани на среща.

— И аз трябва да търпя всичко това?

— Не бих казала. Но трябва да е положение, с което повечето съпруги на гинеколози трябва да свикнат и да се научат как да овладеят.

— По същия начин, по който трябва да приема думите ти, че си влюбена в съпруга ми — заключи Пейдж.

— Да… — нещастно промълви Мин.

Пейдж замислено я изгледа.

— Чудя се как ли би погледнал Фил на този наш разговор.

— Ще му е много неприятно. И ще се скрие под завивката. Мъжете не обичат открито да се обсъждат пред тях въпроси от емоционално естество. Една жена никога не трябва да бъде „откровена“ с един мъж по тези въпроси. Плашат ги до смърт.

Пейдж леко се поусмихна.

— Прямотата ти малко поуплаши и мен — призна тя. — Както и щедростта и благородството ти. Ценя ги, да знаеш, Мин. Не много жени биха дали на съперницата си шанса, за който ти спомена.

— Не можех да постъпя по друг начин — промълви Мин. — Не заслужавам похвали. Не искам да се държа благородно, Пейдж. Единственото, което искам, е да грабна Фил Скоулс за себе си и да ти тресна вратата под носа.

— И защо не го направиш?

— Не мога, нали ти казвам! Непрекъснато си спомням как вие двамата се погрижихте за мен и ми помогнахте, когато имах нужда от помощ в Сейнт Луис и по време на отвратителното ни пътуване до Берило — съвестта не ми позволява. Трябваше да дойда при теб и да поговорим, като ти дам еднакъв шанс за победа.

Пейдж въздъхна.

— Би било добре, ако имаше някаква надежда, че ще намеря начин да се възползвам от него и ще знам как да постъпя.

— Ле-ле! — извика Мин, вече наистина изкарана от търпение. — Имаш същите неща, с които успя да го хванеш и да се омъжиш за него. Умът ти, външният ти вид — естествено, този чувал на гърба ти с нищо няма да допринесе за успеха ти.

— Искаш да кажеш, че трябва да облека някакъв постегнат по тялото пуловер? — сериозно запита Пейдж.

— Откъде, между другото, купи тази рокля?

— В магазина за трикотаж на Триш лейн.

— Ще стоиш надалеч от Триш. Тя ме посъветва да се обличам в черно! Най-големият комплимент, който някой някога ми е правил! Както и при теб — да ти скрие фигурата във всичките тези гънки и дипли!

— Какъв е смисълът да имаш хубава фигура, когато не знаеш как да я използваш? — оплака се Пейдж. — И има още нещо. И то е най-лошото от всички.

Мин учудено я изгледа. Какво още можеше да се измисли?

— Правя ужасно кафе — нещастно и притеснено призна Пейдж. — Всъщност съм отвратителна домакиня!

Тази кулминационна точка щеше да е смешна и първата реакция на Мин беше да се засмее, само че като се замисли, се оказа, че изобщо не е смешно. Беше направо трагично. Този факт наистина бе „най-лошият от всичко останало“. Такава съпруга наистина нямаше голям шанс!

Глава тринайсета

Преди Пейдж да успее да се разпростре върху слабостите си на домакиня, или Мин да успее да я посъветва, в случай че се почувства склонна да го направи, на вратата продължително се звънна и г-жа Уайтхол се вмъкна с половин черешов пай за „вечеря на доктора“. Мин си тръгна, като използва объркването, причинено от идването на съседката.

Тогава и Фил се прибра вкъщи и на вечеря запита, със съпружеска бруталност кой е донесъл този пай. Преди тя да успее да му обясни, го извикаха спешно в болницата.

Така че Пейдж имаше на разположение цяла вечер и половин нощ, за да направи това, което повечето от нас правят, когато са били подмамени да заговорят твърде много или да споделят с някого твърде интимни неща. Обмисли внимателно всичко, което бе казала на Мин и стигна до извода, че това хубавичко, кафявооко момиче щеше да бъде пълна глупачка, ако не се възползва от ситуацията така, както й я бе очертала съпругата на Фил.

Мин съвсем не беше глупава. Следователно, беше близо до ума, че щеше да извлече полза от нещата, без да се колебае.

И, напълно естествено, че и самата Мин бе изкушена да го направи. Щеше да е толкова лесно.

Партито, което тя организира, направо имаше за цел да омае Фил. Мисля, че разбрах накъде бие и ми стана болно, защото започнах да се страхувам — за нея и за себе си. Ако наистина се опитваше да постигне нещо по-голямо, значи, нещата между нас щяха съвсем да западнат.

Родителите на Мин заминаха на ежегодната обиколка из планините. Обикновено в такива случаи цялата ни тайфа също отиваше. Преди две години Фил бе отишъл, сгоден за Меринел; всички си спомняхме това. Тази година, по една или друга причина, никой от нас не отиде на обиколката. И партито на Мин се оказа предназначено за старите приятели, които си бяха останали у дома по време на почивката.

Бяхме поканени да си донесем плетките или други занимавки; щяха да ни осигурят люлеещи се плетени столове, но трябваше да си носим бастуните…

„Братовчедите“ моментално се включиха в играта. Уолт си окачи слама под брадичката вместо брада. Лоис изкопа отнякъде месингов тромпет. Мин бе поставила на всички бутилки с алкохол етикети, на които пишеше „Мехлем за разтривки“ и разни други подобни и в първия момент на човек му се струваше, че става въпрос за някакво наистина старческо събиране. „Гробищна яхния“.

Обещаваше да стане страхотно парти и то точно от този вид, на който бедната Пейдж щеше съвсем да се изгуби. Точно както със сигурност Мин щеше да блесне и да е на върха на славата си, остроумна, красива, сочна, духовита, сладка, изобретателна…

Направи си сива перука, с път по средата, с къдрици, които да се спускат върху зачервените й бузи. Очила със старомодни рамки висяха на върха на чипия й нос. Носеше дълга рокля и черни ръкавици. В мига, в който я видях, дъхът ми спря и имах чувството, че започвам да се нося във въздуха. Усетих малки пламъчета да ме пробождат. Животът беше красив… докато не видях как Фил застана до нея в поза на младоженец, готов за снимка, със самоуверена усмивка на лицето. И тогава изведнъж вечерта загуби чара си, усетих, че всичко е предварително обмислено и уговорено, с цел да доведе нещата до печална развръзка.

Пейдж нямаше да си помръдне и малкия пръст, за да попречи на това развитие на събитията. Беше дошла на партито с физиономия на жена, легнала в ковчег, обрамчен с бял сатен. Бе напълно подготвена да приеме този край на живота си.

Фил си бе намерил шапка на коминочистач и сив шал. Беше прекалено погълнат да изпълнява ролята си на мъжката половина на тази красива двойка, така че изобщо не забеляза какво става наоколо. По всяка вероятност.

Но Мин забеляза. Хвърли един поглед към Пейдж през рамките на очилата си и веднага разбра, че битката е вече спечелена. Затова реши да се възползва от ситуацията и до край да изпита славата на момента.

Съвсем преднамерено пи прекалено много, за да бъде сигурна, че приятелите й няма да разберат какво всъщност става. И наистина беше страхотно шоу! Сивата й перука се бе кривнала настрани, дългата й рокля се влачеше по пода и омиташе всичко наоколо, гласът й бе висок и звучеше глуповато, злобно се караше с Лоис Торнхил, занасяше се с Уолт Мадъкс и Джийн Лоуи, като добре знаеше, че Фил я наблюдава с растяща загриженост. Най-накрая той се приближи към мен с молба да направя нещо.

— Пияна е — извиних я аз.

— Знам, приятелю. Но Мин обикновено не се напива и не й е в стила да го прави, просто се чудя какво й става тази вечер.

— Бих казал, че онзи „мехлем“ ей там до голяма степен е основната причина за това.

— Виж какво, Уит… — не беше в настроение за шеги.

Обърнах се, за да го изгледам по-добре.

— Ако сега всички си отидем вкъщи — изтъкнах аз, — партито ще свърши и всичко ще се оправи.

— Не можем да я оставим така!

— Ще се погрижа за нея, ако това е, което искаш.

— Не мислиш ли, че ще е по-добре да накарам Пейдж да я сложи да си легне?

— Мисля, че ще е по-добре да заведеш Пейдж у дома и да я сложиш нея да си легне!

— Виж сега, какво, по дяволите…

— Имам предвид точно това, което си мислиш, че искам да кажа. Така че тръгвай, Червенокоско! Тръгвай моментално!

Най-накрая всички си бяха тръгнали и аз помогнах на Мин да облекчи стомаха си — не беше свикнала на толкова много пиене и аз донякъде поизчистих бъркотията в задния двор, като с това обясних забавянето си и изчаках, докато не видях Мин готова да заспи на канапето в хола. Прибрах се вкъщи, като се върнах при нея достатъчно рано на следващия ден, който беше неделя сутрин, за да й помогна да се справи с махмурлука.

— Какво ми стана вчера, Уит? — окаяно запита тя.

— Нищо мистериозно. Просто пи прекалено много.

— Нямам предвид това.

— Така ли?

Тя ме погледна втренчено.

— Не! Мислех за партито. Бях го запланувала. Беше страхотна идея — но нещо не стана, както трябва!

— Добре мина — утеших я аз, — ти просто по някое време промени решението си за начина, по който бе предвидила да протече празненството.

Тя уморено въздъхна и кимна.

— Аз и по-добрата ми половина — изръмжа тя.

— Е, и сега какво следва? — запитах, като изнесох още една купчина картонени чинии и пластмасови чаши към боклука.

— Нищо, докато не се оправя с главата. — Легна на кушетката и вдигна босите си крака на облегалката.

— Ще се оправиш!

Тя леко отвори едно кафяво око.

— Гарантираш ли?

— Сто процента. Така че какво следва сега?

— Ще се наложи да помогна на тази тъпа научна работничка да задържи съпруга си. — Тя се изправи в канапето, като вдигна главата си с ръце, за да я задържи заедно с другите части на тялото си. — И ти също ще трябва да ми помогнеш!

— С удоволствие — уверих я аз. — Само трябва да ми кажеш какво да направя!

Мин отново си полегна и започна да говори. Говори в продължение на два часа, без да спре. Разказа ми много за момичето, което Пейдж е била в Сейнт Луис. Като добавих това към разказите на Фил, вече придобих доста пълна картина на нещата. След това Мин ми разказа за разговора, който тя самата бе провела с Пейдж в библиотеката на семейство Скоулс преди около седмица.

Тази картина не ми хареса особено и тя се усмихна лукаво, като видя реакцията ми.

— Познаваш ме от пет години, Уит. Не е възможно фактът, че съм глупачка сега да те изненадва.

— Замълчи — обърнах се към нея аз. — Всички тези признания със сигурност водят нанякъде.

— Ммм… да. Това, което ти казах в началото. Ще трябва да помогнем на Пейдж.

— Ние ли?

— Да, всички ние. Ти, и аз, и Червенокоско, и братовчедите. Те няма да знаят, че ни помагат, но ще са изцяло вътре в нещата.

— Ако става въпрос за друго парти…

Тя изстена, като хвърли поглед към небето през листата на дърветата.

— Никакви партита вече, Уит. Но по начина, по който аз виждам нещата, ние всички носим вина за настоящето нещастно положение на Пейдж. Първоначално беше жестоко от страна на Червенокоско и всички нас да изтръгнем това момиче от средата, в която е свикнала да вирее — устойчива на бацили лаборатория и това, което тя самата нарича отдавна създаден навик да се държи затворено и резервирано към хората — и да се мъчим да я потопим в нашия свят, който бъка от микробите на клюките и вирусите, свързани с домакинската работа… — Тя ме погледна, като ми хвърли една от онези типични, характерни нейни чаровни усмивки. — Май че ще стане! — триумфално изрече тя. — Чакай да видя! Съвсем сериозно говоря, но заразата на странните и непознати хора, инфекциите, свързани с факта да си съпруга на популярен и известен гинеколог и… ами, всички ние очаквахме от нея да се бори и да оцелее! Ами че ние просто не й дадохме никакъв шанс, Уит!

— Разбирам какво искаш да кажеш — съгласих се аз.

— Като войниците, които изваждат от изолирани селски махали. Тези момчета прихващат всички възможни болести, освен ако не ги инжектират с типичните детски имунизации против едра шарка, морбили, заушка и други подобни.

— Точно така. Пейдж имаше нужда, или по-точно, още има нужда от имунизации. За да може да се приспособи към суровите условия на новия живот. Също както има нужда и от грижи, когато се появи заболяването.

— Както неминуемо се получава — замислено отвърнах аз.

— Разбира се!

— И трябва да й се покаже как да работи, така че да не се заразява и да запази имунитета си срещу всички тези надвиснали над главата й зарази и опасности.

— О, Уит, ти си направо върхът! — награди ме тя.

— Естествено. Ама ти не знаеше ли досега?

Тя замислено ме погледна.

— Да — сериозно и трезво отвърна. — Знаех.

— И къде точно възнамеряваш да засадиш този корен целина, за да го събудиш към ежедневния живот и да му дадеш шанс да расте и да вирее? — опитах да се пошегувам аз.

— Има толкова много неща… Може би като начало ще трябва да й покажа как да поддържа домакинството и как да се грижи за къщата. Ще ми помогнеш ли?

Наистина й помогнах. Мин сигурно знаеше, че за нищо на света не бих могъл да стоя настрана от подобни събития. И между другото, беше доста забавно.

Този път не действахме с фини ръкавици, а направо и грубовато. Отидохме в къщата на семейство Скоулс още същия този следобед. Фил беше в болницата, но това си бе чисто и просто една случайност. Мин ме разведе из голямата къща, като завърши в кухнята с огромните шкафове и килера, с размерите на цяла една стая.

— Никой — каза ни тя на нас с Пейдж, — не може да сготви каквото и да било ядене в този хамбар, без да е снабден с пътна карта за ориентир.

— Това е добре като насока — изтъкнах аз. — Разбира се, че ако Пейдж реши да остави Фил да умре от глад, няма да има нужда от теб, за да я учиш как да си поддържа домакинството. — Погледнах Пейдж. — Знаеше ли какво точно има предвид тази млада дама?

— Много е любезно от нейна страна — колебливо отговори Пейдж.

— Мисля, че на всяка цена трябва да се научиш! — отсече Мин, която разучаваше един от онези огромни дъбови шкафове и слагаше на масата различни порцеланови съдове.

— Искам да кажа, в качеството си на съпруга на Фил. За някои мъже това може да не е от особено голямо значение, но за Червенокоско… — Тя се обърна към нас и размаха една чиния. — Почти съм съвсем сигурна, че това момче е израснало в къща, каквато наричат приличен дом. Всичко си е било, както си му е реда, включително и сребърните свещници, яденетата са се сервирали навреме, чаршафите редовно са се сменяли, звучала е тиха нежна музика и всички това се е вършело, без да се полага никакво видимо усилие. Той по всяка вероятност просто се държи възпитано и учтиво, когато вижда, че Пейдж не успява да постите същия ефект.

— Точно така е — мрачно потвърди Пейдж. — Но си има един свой характерен поглед, като хвърли едно око към някое петънце на покривката за маса…

— Ето тук се обажда хирургът в него. — Опитах се да омекотя болката й аз.

— Не е така — искрено възкликна тя. — Мин е напълно права. Може би той трябваше да се ожени за нея. Тя го разбира толкова добре, а аз направо се провалих.

— Глупости — рече Мин, като отново се пъхна в шкафа. — И какво означават два-три провала? Те са добре дошли за всеки човек, че как иначе ще се научиш какво да не правиш? Уит, ела да ме държиш за краката — тук има някакво мъртво тяло, което е заседнало.

— Дай аз да го извадя — посъветвах я аз.

— Значи не искаш да ме държиш за краката, а? — Но тя се изправи, застанах на мястото й и задърпах това, което се оказа алабастрова глава на малка статуйка на робиня. — Господи, Боже мой! Ами че това наистина се оказа мъртво тяло!

Дори и Пейдж избухна в смях заедно с нас.

— Ето точно това имам предвид — възобнови темата Мин. — Трябва да боравим с фактите, какви са. Червенокоско е женен за теб, Пейдж, а не за мен. И ти си тази, която живееш в пепелния дом, който никога не е успял да се срути из основи. — Тя започна да подрежда чиниите на масата. — Първият урок, който трябва да научи един репортер — обърна се тя към нас, — е да приема обстоятелствата такива, каквито са, а не такива, каквито ние бихме искали те да бъдат — въпреки че естествено, човек има пълното право да си избира темите, по начина, по който аз подбирам тези чинии. Мисълта ми е да избереш един-два шкафа и да подбереш някакво разумно количество чинии, което да подредиш в тях, след което да забравиш за останалия хаос — в това число и за мъртвите тела. Естествено, предполагам, че ще трябва да включим в сметката и тази чудовищна печка. — Тя спря за момент, като очите й светеха. Нещо ставаше вътре в този зает с оживена умствена дейност мозък. Изведнъж тя се обърна към Пейдж и мен, като че ли бяхме сторили нещо! — Вижте какво, мошеници такива! — обвинително извика Мин. — Защо не ми напомнихте, че първото нещо, което Пейдж трябва да направи, е да се махне от тази огромна къща? — Сините й сандали затанцуваха пирует по кафявия линолеум. — Вижте какво! Единственото по-голямо и по-грозно нещо, което съществува от тази страна на Скалистите планини, е хотелът Дюи Пелис в Нампа. И то това е просто любопитна находка, в никакъв случай не е дом за млада булка!

Запъти се към вратата.

— Хайде! Тръгваме да търсим къща!

Пейдж направо се вкамени. Нещата явно се развиваха твърде бързо за нея.

— Мин! — изкомандвах аз.

Тя ме изгледа през рамо.

— Знаеш, че съм права, Уит! — твърдо каза тя. — Пейдж може да си има своите недостатъци, но Червенокоско бе този, който купи тази къща. И тя трябваше, знаеш добре, че беше длъжна да откаже да живее в нея!

Разбирах, че е права. С изключение на купидончетата на тавана на трапезарията, къщата наистина много приличаше на хотел Дюи Пелис. Фил трябва да не е бил с всичкия си, за да купи подобна къща и няма начин да не го е разбрал досега.

Така че няма да е нужно много, разсъдих аз, за да го убедим да купи или построи по-малък дом. И двамата знаехме какви къщи харесва той. Бяхме го чували неведнъж как ги описва, особено, когато спореше с Меринел за кутията за бижута, на която тя се беше спряла.

Прекарахме останалата част от вечерта, като разглеждахме къщите. Мин каза, че е много важно да търсим къща с вътрешен двор. И когато успяхме да намерим една от този род (в нея живееха хора, но това бе подробност, която изобщо не бе в състояние да разтревожи Мин) и двете момичета огледаха мястото с очите на собственици.

Предложих да вляза и да съобщя на собствениците, че са на път да останат без покрив над главата си.

И наистина беше така, защото, когато показахме къщата на Фил, той се сети за къщата на мечтите си, започна да говори за нея и не спря, докато направо не ми писна да слушам. Мястото нямаше да има нужда от покрив или водосточна тръба — този мръсен вътрешен двор, заедно с обелените дървета, старите, износени тухли и страхотният изглед към Тейбъл Рок, направо превзеха Фил.

Не спрях да му напомням за привлекателната малка съседна къщичка, цялата обвита в кедрови дървета, и той каза:

— Е, добре де, за Бога, купи си я ти, Уит, а аз ще си купя тази!

И така аз си купих моята къща, а той — неговата. И двамата се справихме добре и бяхме доволни. Фил не престана да се учудва как така Пейдж изведнъж я е прихванало да се вдигне и да тръгне да търси нова къща на своя глава и на всичкото отгоре да намери точно тази къща, за която той винаги е мечтал!

А аз от своя страна се оказах достатъчно умен да не продумам дума по въпроса и да си държа устата затворена. Виждах, че планът на Мин имаше доста големи шансове да успее и не исках да ги провалям. Успехът му бе от особена важност за самия мен, само че този път бях решил аз да се окажа по-хитрият. Мин подозираше, че съм си наумил нещо, докато аз не произнесох с равен глас един ден (този път изиграх умен ход!), че домът ми ще си остане завинаги гнездо на ерген. Нито една жена на света — нито тя, нито Пейдж или която и да било друга, нямаше да окачва перденца на прозорците ми!

Упорито се придържах към тази идея, като Мин от време на време ме поглеждаше озадачено:

— Не ти ли харесва това, което правим в къщата на Червенокоско?

— Харесва ми — отговарях аз.

Въпреки че продължавах да ги държа на разстояние от мен, наистина ми харесваше как Фил си подреждаше дома. Къщата не беше голяма, нито пък нова като моята. Мястото му преди това бе представлявало малка овощна градина, като пространството й лека-полека бе продадено и градът бе прострял лапите си до горните й склонове, които заобикаляха старата, централна част на града, известна като „Долината“.

Подбрахме мебели от мебелната къща на Спринг Стрийт, след което Фил разпродаде старите си мебели. Отне ни три месеца да мебелираме и боядисаме новата къща, за да могат те да се нанесат.

Двете момичета свършиха по-голямата част от работата, те миха, стъргаха, боядисваха, отвън и отвътре. В продължение на три месеца Фил и Пейдж лагеруваха в нея и изглеждаше, че това им харесва. Пейдж не обличаше нищо друго, освен три четвърти панталони, които бе приела като компромис между полата и дънките. Казах, че ми харесва и се почувствах поласкан, когато видях, че и Мин започна да носи такива.

Наистина ми харесваха. Опънатите панталони на женските тела не бяха предназначени да доставят удоволствие на мъжете. Три четвъртите панталони не бяха по тялото и момичетата изглеждаха елегантни в тях. Бяха нещо средно между пола и панталон. Пейдж основно си носеше косата на опашка и те двете с Мин от време на време обсъждаха как точно да се подстриже… като остане време.

След като изминаха трите месеца, а всичко това наистина отне толкова дълго време, тъй като Фил беше доста зает в клиниката, а двете момичета не бяха много опитни в този вид работа, животът на Фил и Пейдж изглежда тръгна в руслото, типично за всички новобрачни двойки — именно онова, по което трябваше да тръгне от самото начало, но, естествено, това не беше възможно в онази непоносима къща на Спринг. И, разбира се, докато бракът им ставаше все по-стабилен и по-стабилен, аз започвах все повече и повече да се обнадеждавам, че нещо ще се уреди и между мен и Мин.

Когато дойде зимата, новата къща бе вече спретната, уютна и привлекателна. Холът беше голям с красива камина, едната стена бе заета с етажерки за книги, трапезарията беше слънчева, кухнята блестяща и голяма, спалнята — с големи прозорци, за да може лесно да се проветрява и със същия изглед към планините и долината, както и вътрешният двор. Имаше и две по-малки спални. Едната наричаха будоар, а другата бе стая за гости, но аз вече виждах перспективи и за детска стая.

Фил между другото ми беше споменал, че в главите им вече се върти и такъв план един ден, докато се занимавахме, с рентгеновия апарат. Не че знаехме как да го оправим, но искахме да му поставим диагноза и да знаем защо точно не работи.

И през ум не ми бе минало, че Фил е сляп за целите, които преследва Мин. Не мисля, че тя е била толкова откровена с него, колкото с Пейдж, но той си бе съвсем наясно от самото начало. Хитростите и номерата й му доставяха огромно удоволствие, а идеята зад плановете й му харесваше. Наистина съм убеден, че направо се почувства облекчен, когато тя реши да не позволява на нещата да се задълбочат и усложнят. Харесваше Мин и не би му било никак трудно да се влюби в нея.

Но така за всички беше по-добре.

Техничката загрижено ни съобщи, че от сервиза на Уестингхаус обещават да оправят рентгеновия апарат за двайсет и четири часа…

Фил си свали ръкавиците и втренчено я изгледа.

— Какво чакаме тогава? Защо не им се обадиш и да ги помолиш за тази услуга? — студено запита той.

— С удоволствие, докторе.

— Ами, добре де, направи го тогава!

Изсмях се на скоростта, с която тя се втурна към телефона.

— Жени! — изсумтя той. — Целият ми живот опропастиха. Медицински сестри и технички тук, вкъщи — Мин… — косо ме изгледа.

— Винаги можеш да кажеш на Мин да си гледа работата — предложих аз, като проверих дали е изключил всички копчета на рентгеновия апарат.

— Вчера останах с впечатление — изпуфтя Фил, като се опитваше да вземе въздушната възглавница, която бе паднала зад едни щандове, — че Пейдж си е поставила за цел да започне да действа целенасочено по въпроса за бъдещото поколение.

— Ами! — Направо не можех да повярвам на ушите си.

— Както знаеш, тя си има собствено виждане за нещата.

— Естествено.

— Не исках това да кажа — изсумтя той. — Но ще разбереш, а също и Мин, че когато Пейдж Скоулс си науми да свърши някоя работа, тя я довежда докрай. — Изпусна въздуха от възглавницата с пефтуну. — И не мисля, че Мин ще е тази, която ще определи кога да ни се роди първото бебе.

— Виж какво, Фил…

— Знам, че тя ни желае само доброто, Уит. Радвам се, че успя да събуди интереса на Пейдж към домакинската работа и успя да я накара да се почувства у дома тук, в Берило. Но има някои неща, които един мъж трябва сам да свърши. И вярвам, че и на Пейдж това й е известно, докато не съм съвсем сигурен, че и Мин е на същото мнение.

Не ми остана много какво да кажа. Защото и аз самият не бях съвсем сигурен.

Къщата на Фил бе построена като пристройка под прав ъгъл с тухлен покрив, който се издаваше над открития ъгъл. Така й оставаше част открита земя, която той наричаше вътрешен двор. Тухлите се подпираха от две дървени колони. Момичетата бяха намерили стари капитански столове и две яки маси и ги поставиха там. Фил си правеше планове да построи догодина скара на открито, за да си правим барбекю. Почти първото ни откритие беше един стар кладенец зад ъгъла на къщата. Фил рискува ръцете си, като построи тухлено покритие за това съкровище, стъкми го с въжета и кофа. Проверихме водата, оказа се зареждана от един планински извор. До ноември вече бе напълно готов да посрещне индианците.

Следващият му проект беше да постави решетка от ковано желязо отстрани на трите стъпала, които водеха в кухнята. С облекчение установих, че не се е заел да свърши всичко това сам, въпреки че се помота наоколо с хоросана и разни други, опасни за ръцете на хирурга, неща.

Запитах Мин дали не се кани да им подари за Коледа скара с въглища, за да му попречи да продължи да се занимава със строеж и тухли. Тя отвърна, че не, но аз бих могъл да опитам.

— Няма смисъл да си прави барбекю — дразнех се аз. — При мен има готово, в прибавка към къщата, в съседния двор…

— Човекът иска да си организира свои празненства в собствения си дом, на които жена му да е домакиня — изтъкна Мин с голяма доза горчивина, която привлече вниманието ми.

Погледнах я въпросително.

— Ами да! — отвърна на погледа ми тя. — Как иначе ще организира партита. Нали знае, че Пейдж не може да готви!

— Не е ли крайно време да се научи? — предложих аз.

— Да-а — изрече, изпълнена със съмнение Мин.

По същия начин реагира и Пейдж, когато Мин реши твърдо да се заеме с въпроса. Една жена трябва да знае да готви, аргументира се тя, дори и ако се надява да има прислужници — почти неосъществима в Берило мечта. Някои от най-богатите имаха прислужници — мексиканци или китайци, но белите жени твърде много се търсеха като съпруги за чифликчиите и строителните работници, за да могат да ги пуснат да работят другаде, а не в собствените им кухни.

Така че се налагаше всяка жена да умее да поддържа домакинството и да знае да готви. Трябваше и Пейдж да се научи. Мин щеше да й покаже. Издадох хрипливи звуци, изпълнени със съмнение по въпроса и предназначени да покажат, че на самата Мин й предстои да научи някои и други неща по въпроса.

— Е, добре де — бодро се съгласи тя. — Ще се учим и двете.

Повъртях се наоколо, за да се запозная със системата, която бе приложила. Беше просто — щяха да започнат с прости основни ястия, да се упражняват и да се упражняват, докато не се усъвършенстват. До Коледа Пейдж вече беше в състояние да се справи с коледното парти, което Фил искаше да даде. Да, можеше да организира и шведска маса, ако той поиска…

Фасулът и салатите й бяха страхотен успех, а кафето й бе направо разкошно.

След като тайфата си тръгна, Мин и аз й помогнахме да разчисти. Искахме да се насладим на реакцията, Фил бе толкова доволен, че започна да мие чиниите по собствена инициатива. Цялото му държане излъчваше гордост и ентусиазъм.

— Знаех си, че не може да не те харесат — каза той на Пейдж, — веднъж след като те опознаят.

— Харесаха ме тази вечер — разумно отвърна тя, — защото правя хубав фасул и мога да готвя.

Фил се обърна, като от лактите му се стичаше течен сапун, за да я погледне.

— Скъпа…

— Няма нищо — увери го Пейдж. — За една жена е много важно да умее да готви. Яденето е съществена част от живота и не може да се пренебрегне.

Мин ми се усмихна над купа чинии, който й подадох.

— Ако наистина възнамеряваш да се посветиш изцяло и единствено на научната работа — продължи Пейдж, — можеш да пренебрегнеш подобни дреболии. Но тъй като аз лично избрах да играя ролята на домакиня, трябва достойно да се справя.

Фил си пое дълбоко дъх и се вгледа внимателно в лицето й.

— Съжаляваш ли за тази промяна, настъпила в живота ти? — колебливо запита той.

— О, не — отвърна Пейдж. — Освен това не бе точно промяна. Все още продължавам да си бъда същата като научен работник, само дето в допълнение към това съм и домакиня. Най-малкото — скромно му се усмихна тя, — вече мога да готвя фасул.

Той се пресегна и я целуна по бузата.

— И то добре, скъпа. Справи се отлично и то точно като за мен, момчето от Бостън. — Съобщи този факт, като че ли бе страхотно и чудновато съвпадение.

— Едрият мъжага, да не би да си мисли — запита Мин, когато я карах до вкъщи, — че тя е избрала фасула, като най-важното нещо, което първо да научи да прави добре?

— Тя ли го избра?

— Тя. Не съм я насилвала за нищо, Уит.

И наистина беше точно така. Тук вече не ставаше въпрос за изтънчени схеми и хитри планове. Повечето от нещата, които Мин и Пейдж вършеха, се правеха открито и искрено.

Няма да забравя вечерта, когато двете момичета обсъждаха дрехите и грима, като експериментираха и с двете за ужас на двамата скептични доктори, които ги наблюдаваха с нескрит интерес. Бе решено, че очите на Пейдж са най-важната й черта. Те доминираха над лицето й и затова трябваше преди всичко да се заемем с тях.

Мин обяви, че са като очите на хамелеона, не са сиви, и започна да спори по въпроса с Фил. Естествено, че беше точно така! Цветът им се менеше според цвета на дрехите, с които беше облечена Пейдж. Понякога ставаха сиво-сини, понякога — зелени.

— Да — съгласи се Фил. — И аз съм забелязвал това.

— И трябва да си слага съответен грим, за да й подхожда на цвета на дрехите.

— И какво ще стане — запитах с искрено любопитство аз, — ако тръгне вечер със зеленооко настроение и съответния грим, а към десет вечерта очите й се окажат сиво-сини?

— О, Уит! — отчаяно промълви Мин.

— Е, добре де, и на мен не ми е много ясно — подкрепи ме Фил.

Момичетата не ни обърнаха никакво внимание. Очите на Мин си бяха просто обикновено кафяви, веждите също, косата кестенява, а кожата й мургава, така че всичко си отиваше едно с друго. Освен това, изглеждаше като че ли над нейното лице доминира устата.

— А това, което излиза от нея, доминира над всичко и всички останали — промърморих си под носа аз. Но все пак не ми обърнаха и този път никакво внимание. Фил ми се ухили, аз му намигнах в отговор и свих рамене.

Миглите на Пейдж, заключи със съдбовен тон Мин, бяха красиви и дълги, а самите й очи имаха леко бадемова форма. Тук-там по малко сини сенки за очи щяха да й отиват. Ние, мъжете, си дръпнахме от лулите и ги наблюдавахме как си правят разни експерименти, за да определят точно колко грим да й поставят. Но миглите трябваше да се гримират само в специални случаи.

— Да — рече Фил, — ако се гримира из къщи, ще вземе да й пада гримът в супата.

— Изобщо не е така — строго му направи забележка Мин. — Едно момиче трябва от време на време да си слага по-специален грим, за да привлича вниманието.

— Може пък да не искам жена ми да привлича нечие чуждо внимание — обади се Фил.

— Напълно е възможно да иска да привлече тъкмо твоето внимание! — изтъкна му Мин.

Фил отстъпи.

— Е, да — така е…

След това момичетата продължиха да обсъждат въпроса за грима, пудрата и колко руж трябва да се постави. Аз си помислих, че никога повече няма да се оплаквам, задето трябва да се бръсна всеки ден. Ако беше толкова трудно човек да е жена, какво остава за нас мъжете…

— Виж с каква измама е свързано всичко — намеси се в разговора Фил. — Нищо чудно, че мъжете после се чудят за какви жени са се оженили.

— Доста може да се каже по въпроса и погледнато от обратната гледна точка — му напомни Мин.

— О, стига де, Мин!

— Ще се осмеля да кажа, че Пейдж никога не те е виждала с набола брада, преди да се ожените.

— Съвсем не е така — обади се Пейдж. — В действителност се влюбих и се съгласих да се омъжа за него точно при такива обстоятелства.

— Видя ли? — изперчи се Фил. — Не става въпрос за това какъв лосион съм употребявал. Хващам се на бас десет към едно, че ще харесвам жена си и без всичките тези джунджурии.

Пейдж проучваше лицето си в ръчното огледалце. Те с Мин седяха на килимчето пред камината. Половината лице на Пейдж бе гримирано с матова пудра с цвета на слънчев загар, а другата половина беше блестящо розова.

— Това ми напомня — изрече със замислен тон тя, — за работата, с която се занимавах едно лято, когато се готвех за дипломирането си. Трябваше да спечеля малко пари… — Пейдж ме погледна. — Изкарах си образованието като повечето време работех — сериозно обясни тя. — Не мога да кажа, че през цялото време съм работела — известно време взимах стипендия — спря и погледна настрани, очевидно не бе сигурна дали да продължи или не.

— Всички добре разбираме, скъпа — промърмори Фил, — че умът е физически недостатък, за който не е нужно човек да се извинява и който трудно може да се прикрие, дори и ако се подхожда към това изключително внимателно.

Пейдж се изчерви.

— Е, понякога и това се случва! — разгорещено отвърна тя.

— Какво беше започнала да ни разказваш? — подсетих я аз.

Тя кимна.

— А, да. Ставаше дума за… — започна да втрива студен крем на лицето си, като размаза двете пудри в една и лицето й заприлича на маската на клоун. След това изчисти цялата каша с една мокра кърпичка, като основният й интерес беше насочен към онова лято, когато се е готвела за дипломната си работа.

Наблюдавах внимателно Пейдж, докато говореше. Мин наблюдаваше Фил. След това ми каза, че сега е разбрала защо Фил се беше оженил за това момиче. Пейдж бе наистина забележителна жена.

Така че тази вечер пред камината тя отпразнува своя малък триумф. Появи се пред нас, изпълнена с нова увереност в самата себе си и в приятелските чувства на групата ни към нея. Пейдж Арнинг Скоулс ни разказа за работата си през лятото, за експериментите с материалите, предназначени за пластичните хирурзи, за сътворяването на козметични кремове и препарати за пациенти, пострадали от изгаряния и други белези на лицето. За цвета на кожата на белите хора и негрите, който невероятно варира и се променя. Бе открила, че е възможно да се проучат пластовете на тъканта и да се възпроизведат. Това би могло да се окаже и досадна работа, но не беше така, защото психическото бъдеще на пациента зависи от успеха й. Разказа ни една-две забавни истории, особено за едно момиче с изпъкнали зъби, което отказало да си сложи първият комплект изкуствени зъби, защото не изпъквали достатъчно навън.

Аз също започнах да гледам на съпругата на Фил с ново уважение и разбиране.

— Понякога би могла да ни помагаш — искрено споделих с нея аз. — Искам да кажа, в клиниката. На Форестър често му попадат случаи с белези и при твоя опит… Би ли се съгласила да ни помагаш, Пейдж?

Тя ме погледна.

— Разбира се — жадно отвърна тя. — Защо не?

Не можех да намеря причина, която да ни попречи, въпреки че трябваше да споря с Мин по въпроса.

— Е, добре де — казах й аз, — наистина е време да забременее и да роди, но докато не го е направила…

— Чувала съм какво мисли Фил за съпругите, които се намесват в работата на мъжете си, при това лекари.

— Е, тогава той имаше предвид Меринел, нали?

— Да.

— Това е съвсем друг случай. Пейдж е обучен и опитен биолог. Може да ни се окаже полезна в много направления. Всъщност е възможно да ни окаже огромна помощ. Вярвам, че и Фил на мое място би й предложил същото, с това изключение, че може да не иска тя да си помисли, че…

Мин веднага подхвана темата.

— Да! Че чувства, че не я бива много в домакинството. Но сега, Уит…

— Хъм-м-м!

Така че, когато се събрахме следващия път, отново подхванахме темата. Случи се така, че Фил го нямаше. Беше заминал на едно от обичайните си пътувания из планините, този път до едно миньорско селище горе в Маунтин Хоум. Връщах момичетата с колата вкъщи, а Пейдж ни покани да останем за обяд.

— Ти защо не отиде с Фил? — я попитах аз.

— Защо ли… — тя ме погледна, след което изгледа зелената салата в ръцете си. — Ами никога не ходя с него.

— Не искаш ли да отидеш? — продължих да питам. — Бих казал, че искаш… Фил понякога много се уморява на тези пътувания.

— Да, така е — изглеждаше затруднена.

— Да не би да се боиш да летиш? — предположи Мин.

Пейдж се обърна да я изгледа със същия сериозно въпросителен израз.

— Не — бавно отвърна, — не се страхувам от физическите неща, Мин.

— Ами тогава, какво ти пречи? Аз бих отишла на твое място — разгорещено каза Мин. — Разбира се, ако се интересуваш от работата му…

— Естествено, че се интересувам! — запалено отвърна Пейдж. Постави салатата в кошницата, пусна водата силно да мине през нея, след което така силно я изтръска, че ни напръска и двамата. — Просто — продължи тя, — не знам как да проявя интереса си към работата му — по такъв начин, че той да няма нищо против…

— Никога не съм срещал мъж, който да не обича да говори за работата си или за професията си. Би могла да слушаш, ако не знаеш нищо за работата му. Но в твоя случай, Пейдж, ти направо би могла да работиш заедно с него.

Тя се обърна към мен, а бузите й порозовяха.

— Как? — поиска да знае тя. — Искам точен и конкретен отговор, Уит. Много пъти съм мислила за това. Но винаги пред мен изниква един-единствен въпрос, на който не мога да намеря отговор. Как да му помогна? Откъде да започна? Когато за пръв път дойдохме тук, предложих да отида да работя в лабораторията, но той ми отговори, че това би означавало някое момиче да остане без работа.

— Та това е направо глупаво — възмутих се аз. — Винаги имаме свободни места в болницата.

— Точно това си мислех, затова реших… — Тя се обърна и продължи да прави салатата, като хубавата й коса красиво контрастираше на фона на медените тигани, окачени на облицованата с плочки стена.

Мин вадеше хлебчетата от фурната.

— Питала ли си Червенокоско напоследък дали няма да си му от полза в болницата? — Гласът й просто трептеше от невинност. — Искам да кажа, сега, когато вече не живеете в толкова голяма къща, ми се струва, че…

— Знам — съгласи се Пейдж. — Не става дума за това, че не съм достатъчно ангажирана, Мин. Но там, като бяхме в Грууп, където познавахме едни и същи хора и можехме да си обменим по някоя и друга клюка за този или онзи или дори да се поскараме за работата си — усмихна по новопридобития си начин, — имахме толкова много повече общи неща, за които да си говорим.

— И все пак си мисля, че трябва да си намериш някаква работа в болницата — казах й аз, когато седнахме на масата. — Ако бях на твое място, щях да отида в отдел „Кадри“…

— Ще трябва все пак да каже на Червенокоско какво си е наумила — ме предупреди Мин.

— О, да — съгласи се Пейдж. — Тогава просто бих могла да си предложа услугите да помогна, ако има нужда. Дори съм си мислела да започна работа като медицинска сестра.

— Разбира се — съгласих се аз. — Или просто да наблюдаваш някои от операциите на Фил. Той е много добър като хирург, нали знаеш. Ние, лекарите, го наблюдаваме как работи винаги, когато имаме възможност. Харесва му. Казва, че това му помага да обсъди с нас някой сложен или деликатен проблем след това.

— А ако може да проведе този разговор у дома си с някой, който е интелигентен и запознат с въпроса — заключи Мин, — помисли си само колко ще ти се чувства благодарен за помощта, Пейдж!

— О, Мин — поправи я Пейдж, — всичко, което бих направила, е, за да помогна единствено на себе си. Фил няма нужда от помощта ми.

— Случайно знам — казах й аз, — че моли Господ за помощ преди всяка операция, която извършва. Наистина го прави. Той… — прекъснах, стреснат от глухия, хълцащ звук, който долетя към мен през масата.

— Хей! — извика Мин. — Уит, тя плаче!

Наистина плачеше. Седеше там, а сълзите се ронеха от очите й на малки сребърни мъниста и се стичаха по бузите й, като капеха върху бялата блуза, която бе облякла с неделния си костюм.

— И за какво, по дяволите, плачеш сега? — изревах аз. Плачът кара хората да се чувстват адски безпомощни. Не исках да я накарам да заплаче.

Пейдж си избърса носа и очите с една салфетка.

— Плача — отвърна през сълзи тя, — защото Фил е толкова добър човек!

Не можах нищо да кажа. Долната ми челюст увисна като възел на вратовръзка.

Но Мин реагира съвсем правилно.

— Ами, естествено, че е добър човек! Да не би това да те изненадва?

Пейдж седна изправена на стола.

— Мин Брейди! — изрече тя с тон, от който ме побиха тръпки. — Доста дълго време си мислех, че не съществуват добри мъже на този свят!

— Ами-и! — извика Мин, когато отново беше в състояние да проговори. — И какво, за Бога, те накара да си мислиш такива идиотщини? Какво ти се е случило?

Пейдж въздъхна и по детски сложи ръце на мокрите си бузи.

— Почти същото, каквото се случи и с теб, но има една основна разлика между нас. Ти не подозираш всички мъже…

— Със сигурност не и мъже като Червенокоско Скоулс! — отвърна Мин, като стана, за да донесе още хлебчета.

Когато се върна, заговорихме за други неща. За шапките на Лоис Торнхил, доколкото си спомням. Момичетата бяха единодушно настроени срещу тях.

След обяда се обадих в болницата, за да проверя дали няма нужда от мен и седнах пред камината в хола с неделния вестник, докато те измият чиниите. Трябва да са знаели, че мога да ги чуя, но си разговаряха, като че ли са сами. Опитах се да реша дали ми правят по този начин комплимент или не, но разговорът им до такава степен ме заинтригува, че не стигнах до някакъв определен извод по въпроса.

Разговаряха за Фил, за това, че той до голяма степен се различава от останалите мъже и по една изключително типична за жените логика, заключиха, че Пейдж няма основание да осъжда всички мъже. Те си имаха и своите добри страни, така, както и лоши, естествено.

Бях готов да им изрева, че същото важи и за жените, но Мин сама направи това откритие и го съобщи.

— Всъщност — продължи тя, като подреждаше чиниите по рафтовете, които сега бяха поставени в коридора между хола и кухнята, — никога не съм могла да реша дали приликите в двама души или различията им са тези, които ги карат да се влюбват един в друг. Искам да кажа…

Тя се върна в кухнята и трябваше да си понапрегна ухото, за да чуя.

— Ти защо се влюби в Червенокоско?

Пейдж промърмори нещо в отговор.

— Точно така е! — прекалено сърдечно се съгласи с нея Мин. — Добре, хайде сега да обърнем въпроса, защо той се влюби в теб?

Пак се чу мърморене.

— О, сигурна съм, че е така, Пейдж! Още по-сигурна, всъщност, отколкото съм уверена, че ти го обичаш. Имам предвид… често се чудя дали разбираш и до каква степен разбираш любовта си!

— Не мисля, че те разбирам…

Слушах напрегнато с всички сили. Аз самият исках да чуя това обяснение.

Мин ни помогна.

— Ами, виж какво. Вие с Червенокоско сте женени. Но изглежда, че това ви се струва напълно в реда на нещата. Знам, че той е много зает, знам, че ти си затворена по характер, но все пак, имам чувството, че и двамата пропускате нещо важно.

— Така е — енергично се съгласи Пейдж. — Предполагам, че причината е, че се оженихме твърде набързо или нещо от този род.

— По моя вина… — промълви Мин.

— Каквато и да е причината, ако ти се струва, че не схващам добре любовта си към Фил, значи със сигурност и на него му се струва така! Но не знам какво да направя — как да му покажа…

— Какво направи първия път? За да му покажеш?

Пейдж не отговори, но мисля, че трябва да е изглеждала доста объркана.

— Искам да кажа — извика Мин, — спомняш ли си кога и къде Фил за пръв път те целуна? А-ха! Виждам, че помниш, дори и носът ти се изчерви! Хареса ли ти?

Пейдж изхихика.

— Толкова ми хареса, че му зашлевих един шамар!

— Леле — учуди се Мин, — трябва да е била страшна целувка!

— Не бих го направила пак — призна Пейдж и Мин се изсмя.

Ухилих се и грабнах вестника. Но имаше още.

— Естествено, че не можеш да навлезеш в пълни подробности и детайли, Пейдж — съветваше я Мин. — Но често се чудя дали малко ухажване след брака няма да помогне. Искам да кажа, ако се опиташ да събудиш у него същите чувства като тогава, да си спомняш всички номера и трикове, които си използвала, за да го възбудиш!

— Не съм използвала никакви номера — студено отвърна Пейдж.

— О, направила си го! Хвана го в лапите си, нали? Дори и тази целувка, естествено, и тя е била номер. Може да е била предизвикана само от роклята, с която си била облечена, но не може да не е имало нещо. Ако бях на твое място, щях да се опитам да използвам същият трик. Нищо не губиш, а и кой знае — нищо чудно, може да получи още една плесница.

Естествено, не съм напълно осведомен по въпроса. Възможно е Пейдж отнякъде да е изровила сивия костюм или дори дънките и карираната блуза, с които бе ходила облечена в Озаркс. Просто така се случи, че се сети за синята копринена рокля, с която бе на партито на гилдията на художниците и реши да я облече пак на премиерата на „Гласът на костенурката“ същата тази седмица.

Пейдж, Мин и Фил бяха твърде ангажирани с къщата, за да работят много с театралната група тази зима, но аз продължавах да бъда продуцентът, а Лоис направо ме изстискваше. След премиера винаги имахме празненство, а това бе особено специално, тъй като честваше първата пиеса, която сме поставели в подновения театър.

Пейдж извади стария костюм, огледа го критично, пробва го и го изпрати на химическо чистене. Дори намери малката синя чантичка — онази, която бе забравила на бюрото си в деня, когато се бе заключила в лабораторията. Щеше ли Фил да си спомни?

В последния момент толкова много се страхуваше, че той ще си спомни и ще разгадае дребния й трик да събуди отново страстта му, че си купи розови карамфили за един долар и си ги забоде в колана. Цветът им страхотно подхождаше на бузите й.

Може причината да е била целувката, към която така усилено се стремеше, и мога спокойно да се обзаложа, че я е получила, но както и да е, Пейдж беше направо поразяващо красива в този яркосин копринен костюм и с перлите — същинска поява на бледата златна красавица. Сочните розови цветя още повече допринесоха за подсилване на ефекта. Тази вечер Фил нито за миг не се отдели от нея и направо подскачаше, ако някой мъж й кажеше повече от две думи. Дори попита Мин защо тя никога не си слага цветя!

Видях как Мин премигна, а на следващия ден й изпратих цяла кофа, пълна с цветя. Тя се обади в болницата и помоли да ми предадат да се отбия у тях тази вечер, ако ми е удобно. Удобно ми беше. Очаквах да ми благодарят за всичките маргаритки и прочие други цветя и тя наистина ми благодари. Каза, че съм бил „сладък“.

На свой ред аз й благодарих за всичко, което бе направила за Пейдж и Фил. Той ставаше, изтъкнах аз, като й цитирах редица конкретни примери, далеч по-добър лекар, когато нещата в къщи му споряха и вървяха добре. В него се усещаше стабилност и сигурност, които само обичта на друг човек са в състояние да събудят.

— И — продължих аз, като събрах цялата си смелост — много би ми се искало да може и ти да ми дадеш същото.

Тя си седеше, както обикновено, на килимчето пред камината, обгърнала с ръце коленете си. Обърна се да ме погледне.

— Какво по-точно искаш да кажеш?

— Имам предвид — произнесох аз толкова спокойно, колкото можех, докато същевременно във вените ми пулсираха и избухваха редица малки атомни бомбички, — любов и привързаност. — Погледнах я право в лицето. — Моля те да се омъжиш за мен.

Тя втренчено ме зяпна. Изправи се на колене и ме погледна от този ъгъл. Успях да задържа погледа си спокоен, като си пъхнах ръцете в джобовете, за да не види тя, че треперят.

— Но, Уит… — започна притеснено тя.

— Аз самият мисля, че е страхотна идея! — казах й аз. — При всички положения, имам нужда от готвачка и домакиня. Що се отнася до теб, като се омъжиш за мен ще разрешиш всичките си проблеми.

— И какви по-точно са тези проблеми?

Кълна се, че със същия успех можехме да обсъждаме двама марсианци.

— Виж какво сега, Мин!

Тя цялата стана тухлено червена.

— Мислех, надявах се, че това ще си остане моя тайна — имаше вид направо на съсипана.

— Способна си да заблудиш някого, колкото една диня може да каже, че е пъпеш.

— О, Уит, мислиш ли, че всички са знаели?

— Не съм казал подобно нещо. По една причина, никой пет пари не дава дали си влюбена в Скоулс или не.

Тя отново се отпусна на пети.

— Не съм влюбена в него — намусено изрече тя.

— Слушай какво. Мин. Умея да разпознавам любовта, когато я срещна.

Тя замислено ме гледаше.

— Но не и сега, Уит. Ето. Ела тук. Брой! — Протегна ми малката си пухкава ръка, за да й премеря пулса.

Така че разбира се, приближих се, седнах до нея и хванах ръката й с моите.

— Харесвам Червенокоско — каза ми тя, като че ли ми даваше някакво обяснение. Опипваше почвата.

— Забрави ли онова парти, което даде миналото лято?

— Не. Но… разбирам… точно сега, в този момент разбирам, Уит, че всичко това е вече отминало. Просто го харесвам. Вече не ми се разтуптява сърцето, не го обожавам дори. Той си е просто Червенокоско и го харесвам. Вярваш ли ми?

Разбира се, че исках да й повярвам.

— Винаги съм ти се възхищавал как помогна на Пейдж, вместо да й попречиш. Това беше велика и благородна постъпка от твоя страна, Мин.

— Да — безразлично потвърди тя. — Но въпросът е, че по този начин, като че ли най-много помогнах на себе си. Ако аз не мога да го имам… със сигурност не исках да изпитвам тези чувства, които изпитвах към него. Но сега, не мислиш ли, че ми помогна фактът, че и той е човек като всички останали, на който може да се въздейства и който може да се обработи?

— Над него доста се поработи — намусено изрекох аз.

— О, да, но… — тя се облегна на ръката и рамото ми, а кафявите й очи се втренчиха в огъня. Погалих бузата си в гладката й лъскава коса.

— Има нещо друго — продължи тя, като че ли не ме забелязваше. — Вярвам, че всичко това, новата къща и готвенето на Пейдж, и всичко останало, мисля, че това по всяка вероятност е накарало Пейдж да осъзнае, че Червенокоско е човек.

— Това хубаво ли е? — запитах, като ми се прииска да се изсмея.

— Ами, в нейния случай — да. Защото мисля, че сега наистина вече го обича.

— А преди не го ли обичаше?

— Не зная, Уит. Възможно е просто да е изпитвала благодарност към него. Затова, че я е извадил от затвореността и резервираността й, от черупката, в която се е била затворила или от каквото и да е било това, в което е живяла. Съгласила се е да се омъжи за него от чиста благодарност — не сега, сега вече е готова да е омъжена за него и да му бъде жена. Има голяма разлика между тези две неща. Можеш ли да я разбереш?

— Не и аз — уверих я. — Никога не ме е бивало да уча чужди езици.

Тя ме сръга с лакът и аз я прегърнах с една ръка.

— А какво ще кажеш по въпроса за предложението ми за брак? — запитах я аз.

— Ти сериозно ли говореше, Уит?

— Никога няма да ме видиш по-сериозен. Всъщност, Мин, това е последният път, когато изобщо някога ще те помоля отново да се омъжиш за мен. Съгласи се или да спрем дотук. А ако не се съгласиш, ще пробвам с Лоис.

— Заплашваш ли ме? — запита тя със свити устни.

— Предупреждавам те. Обичам те и бих предпочел да се оженя за теб. Но нямам никакво намерение да пропилявам целия си живот като те преследвам напразно.

— Басирам се, че можеш да намериш нещо далеч по-добро от тази Торнхил!

— Изобщо не е толкова лоша, колкото вие жените се мъчите да я изкарате.

— Не е ли? Така значи?

— Не. Харесва ме, харесва къщата ми…

— Виждала ли я е? — извъртя се към мен като вретено.

— Естествено, че я е виждала. И я харесва. Обожава цветовете, в които съм я боядисал — нали знаеш, в зеления цвят на авокадото и тиквено жълто.

Мин ме изгледа изкосо.

— И без пердета от тънък муселин — сухо каза тя.

— О, изобщо няма пердета.

— Уит!

— Нямам. Почакай, докато сама се увериш.

Тя стегна мускули, готова да стане.

— Хайде да тръгваме — подкани ме тя.

Хванах я за рамото.

— А, не! Аз искам да те подкупя, млада девойко!

— Д-р Лоурънс Уитли — процеди през зъби тя, — ако си позволил на тази Торнхил да ти види къщата, не може да не направиш същото и за мен.

— Правя за теб далеч повече. Моля те да живееш в нея.

Ядът й се разсея и тя потри глава в ръкава на сакото ми.

— Къщата ти ще ми хареса — промърмори тя. — Вече ми харесва, отвън.

— Отвътре е още по-хубава — започвах да се чувствам прекрасно. Всяка жена май наистина имаше нужда от мъничко твърдост!

— Знаеш ли — произнесе тя с глава, опряна до кафявата вълна, — че да се ожениш за момиче като мен, че да се ожениш за мен, ще е като да играеш на комар, Уит!

— Добре — рекох аз. — Можем да се оженим в Гардън Сити.

Това я накара да се засмее.

— О, Уит! — изгука тя. — Прекрасен си!

Да целуваш Мин също се оказа прекрасно преживяване. Вътре в мен се надигна сладка буря, изпълнена с чувства и се зачудих дали я е усетила.

— Чуваш ли как гърми? — запитах я аз.

— Да — отвърна тя, опряна до бузата ми. — Има и светкавици, ей там, до библиотеката. Много…

Глава четиринайсета

Майката на Мин почина внезапно това лято, така че не можахме да сключим брак до Коледа. Пейдж изяви желание да подготви сватбата ни, така че ние с радост я оставихме да го направи. По принцип не възнамерявахме да вдигаме голяма сватба, но все пак си беше повод за празнуване.

Къщичката на семейство Брейди бе продадена. Г-н Брейди отиде да живее в ранчото на сина си близо до Нампа. Мин бе наела две стаи в града. Бяхме планирали да се оженим в църква, като дадем прием в дома на Фил. Пейдж накара Мин да остане при тях в продължение на една седмица, за да приготвят всичко, докато, в действителност, на Мин така й дойде до гуша от всички тези излишни украшения, които по принцип се счита, че трябва да се носят от всяка млада булка, че самата тя се смя на себе си.

— Оранжеви цветчета, Господи! — казваше тя на Пейдж, докато се обличаше за церемонията. — Сватбата ми е украсена с черни съмнения и истински ужас.

— О, Мин — възкликна Пейдж, — Уит е толкова добър!

— Разбира се — съгласи се Мин. — Точно затова изпитвам подобни чувства като съмнения и ужас. Може да наранявам, без да искам, този добър човек… — Тя мрачно се втренчи в полата на костюма си.

— Слушай какво ще ти кажа, Мин — рязко заяви Пейдж. — Спомняш ли си миналата зима, когато ми каза да си спомня как са стояли нещата, когато Фил ме е целунал за пръв път?

— Да — отвърна Мин. — Розови карамфили.

— Ами, защо и ти да не постъпиш по същия начин днес? Ако се изправиш лице в лице с този факт, имам предвид сватбата, спомни си как онзи другият те е ухажвал и любел, така че ти да… — Практичният съветващ тон на Пейдж изведнъж заглъхна.

Мин се втренчи в нея за миг. Предложението Мин да използва спомена за онзи прелитнал като муха през живота й летец, за да преживее миговете на сватбата с мен, й изглеждало в първия момент чудовищно, но същевременно толкова смешно и забавно, такова нелепо доказателство за наивността на Пейдж и присъщата й невинност, че Мин се заляла от смях.

И продължаваше да се залива от смях, когато се приближи по пътеката между редовете в църквата, за да се омъжи за мен. Но, както решихме по-късно, това също не беше лош начин човек да пристъпи към брака си.

И наистина трябва да сме били прави, защото, за своя най-голяма изненада, Мин установи, че се чувства безкрайно щастлива в брачния си живот.

Не съм изпитал дори и за момент някакви угризения на съвестта или съмнения. Знаех, че я обичам. Знаех, че ще ми хареса да съм женен за нея.

Но Мин — всяко доказателство за успех в предприетото начинание й доставяше огромно удоволствие и я изумяваше. Ако изпържеше яйцата по любимия ми начин, това за нея се оказваше такъв триумф, както и мигът, когато за първи път вдигна телефона, за да отговори на нощно повикване от болницата.

Бе сложила телефона до нейната страна на леглото, бе записала името, проблема, важността на случая, всички детайли от значение за мен, преди да реши дали се налага да напусна топлото си приятно легло.

— Напълно си подходяща за съпруга на доктор — уверих я аз и тя въздъхна от щастие при похвалата ми.

Наистина беше добра съпруга — не само за лекар, а за всеки мъж. Във всяко отношение се грижеше прекрасно за мен. Преди брака ни беше обявила, че възнамерява да продължи да работи във вестника си. За нея това щеше да бъде като уютно местенце, в което да се приюти и да намери утеха, в случай че се окаже толкова лоша съпруга, колкото очакваше.

Не спорих с нея. Ако смяташе, че се нуждае от тази външна работа, значи, наистина изпитваше нужда от нея. Ако ли пък не…

Зарадвах се, но същевременно и се успокоих, когато още първия месец напусна.

— Твърде съм заета — увери ме тя, като че ли отбиваше протестите ми! — Никога не съм предполагала колко заета може да се окаже една домакиня. Господи боже мой! Никога дори не съм и допускала колко време е необходимо да отдели човек, за да приготви три яденета на ден, като същевременно се мъчи да поддържа къщата чиста. Дори и когато живееш в нова къща, все се налага по нещо да вършиш и не ми остава време, Уит.

Ухилих й се.

— Това е един от дребните мъжки трикове — осведомих я аз.

Седна и се загледа замислено през прозореца. Покритият с плочи покрив на къщата на Фил блестеше на утринното слънце. Небето бе светлосиньо, като клоните на дърветата с новоразцъфналите си листа оставяха следи от красива дантела върху него.

— Един от дребните мъжки трикове е — сериозно повтори тя — да ни накарате да повярваме, че ние жените ръководим нещата, като ги поемаме в свои ръце.

Посегнах към кафеварката и тя ме погледна с укор.

— Нали ти казах, че започвам щатна работа при теб като твоя съпруга — напомни ми тя.

— Включително и това да ми сипваш кафе от кафеварката ли?

— Включително всичко необходимо!

— Една къща, която се състои от пет стаи не би трябвало…

— Поддържането на домакинството е само частица от тези задължения. Това е и мястото ни в обществото.

Засмях се.

— Така е — настоя тя. — Всички, които ме посетиха… Повечето от любопитство, но няма никакво значение… Това са медицинските служби, църковната гилдия и тайфата на малкия театър.

— Групата, скъпа. Може да е тайфа, но човек не говори подобни неща.

— И като включвам и Лоис в това число, имам право да ги наричам както си искам. Господи, Уит, тази дама дойде на сватбата ни! Свещените окови на брака нищо ли не означават за нея?

Изправих се.

— Въобразяваш си някои работи, Мин.

— Не е вярно. Дамата ти е хвърлила око още от мига, когато слезе от влака, но ако си мисли, че бракът ти с мен е една от онези мимолетни истории, които тя нарича „фази“, ще трябва да остане разочарована.

— Разбира се, че е прекрасно — не се въздържах да я подразня аз, — човек да има две красиви дами, които да се домогват до сърцето му. Тези дни направо ми е трудно да позная в себе си стария Уит.

Тя ме целуна, като избърса остатъка от яйце от ъгълчето на устата ми.

— Ако въпросната Торнхил не се оттегли доброволно, ще остане само една красива дама в живота ти, Ромео.

Естествено, всеки мъж обича да го наричат „Ромео“. А и аз само мъничко се безпокоях дали бракът ни е в състояние напълно да заангажира времето и мислите на Мин. Така че съобщението й, че нещата вървят добре, направо ме ощастливи.

Продължи да си запълва времето с най-различни неща, продължи да бъде щастлива, не престана да се учудва на самата себе си. От време на време прекъсваше това, с което се занимаваше, за да се обърне и да ме изгледа критично: „Просто не съм в състояние да си обясня“, коментираше си тя и продължаваше започнатото.

Не се чувствах засегнат или обиден. Познавах своята Мини знаех какво има предвид. Но тя трябваше една вечер да обясни на Фил и Пейдж, когато бяха седнали заедно във вътрешния им двор.

Беше си монтирал барбекюто и тази вечер печаха първото месо на него.

Бях се забавил в клиниката, като развеждах една дама писателка из нея и внимателно изслушвах симптомите й, но те тримата решиха да ме изчакат — все по някое време щях да се появя.

Дворът им имаше изглед към долината и виещият се от града път. Можеха да видят подножието на хълмовете, огрени от равните слънчеви лъчи, които ги посипваха със злато. Гледаха към сградата на съда отвъд дърветата и към гарата Юниън Пасифик от другия край на улицата. Виждаха всички малки къщички и градинки от двата края на шосето — гледаха директно към покрива на къщата на Кенет Нокс, тази, в която Фил щеше да се опита да живее с Меринел. Но не мисля, че още си спомняше за това.

Беше седнал на една пейка до масата с чаша бира в ръка. Пейдж бе седнала на стъпалата, като перилата от ковано желязо хвърляха красиво отражение върху лицето и ръкавите на блузата й. Пейдж бе в напреднала и забележима вече бременност, която я правеше още по-красива. Беше си подрязала сребристорусата коса и я бе сресала така, че да пада на малки кичури покрай лицето й. В сивите й очи можеше да се прочете онзи топъл, почти чувствен поглед, който издаваше замисленост за яденето, което трябва да сготви тази вечер, или за задълженията й в Червения кръст на следващия ден, или за целувката снощи.

Мин бе седнала в един от столовете с кръгли облегалки, като от единия й бос крак висеше мокасин, докато искрено се опитваше да обясни колко е щастлива — сега, когато е омъжена за мен.

— Но, Мин, ти знаеше, че той е страхотен и преди!

— Естествено, че знаех! Но не можех да предположа какви тръпки ще ме побиват само, като го наблюдавам да си слага тези очила с черни рамки, които носи.

Фил изпуфтя.

— Точно това искам да обясня, Червенокоско — настоя тя. — Тези дреболии са по-важни от големите неща в живота. Начинът, по който Уит си слага очилата и вечер ги сваля…

— О, Мин, стига вече! — засмя се Фил.

Тя изхихика.

— Но знам накъде биеш. Повечето от нас наистина приемат Уитли като даденост. Той е толкова добър през цялото време и човек напълно и с чиста съвест може да се опре на него. Естествено, че и Лоис го е харесала.

— Сто процента! — войнствено заяви Мин.

— О! — извика Пейдж. — Това никога не е било сериозно.

Мин и Фил се обърнаха да я изгледат учудено.

— Никога не е имало нещо по-сериозно! — увери я Мин.

— Напълно е права! — съгласи се Фил.

— Е, може би, преди да се ожените. Знам, че веднъж я е водил да му разгледа къщата и… е, веднъж аз направо й казах, че Уит си е твой.

Фил й хвърли един бърз поглед, а Мин се засмя.

— Това трябва да е помогнало — лукаво отвърна тя.

— И не е ли?

— Бих желал да беше седнала на нещо по-меко от стъпалата — настоя Фил и Пейдж послушно се премести на стола с кожена седалка.

— И какво, не помогна ли? — отново запита тя Мин.

— Би трябвало да помогне — съгласи се Мин, — само че на нашата Лоис далеч по̀ й харесва да отмъкне нечий чужд мъж, отколкото да се занимава с ергените, които са й винаги на разположение и подръка.

— А — озадачено промълви Пейдж, — сега разбирам.

— Дори не се и опитвай да разбереш — подхвърли й Мин. — Не е работа за малки момиченца.

— Не я дразни — запротестира Фил.

— Няма вече. Тя е направо чудесна.

Фил й се усмихна и запали цигара.

— И все пак не мисля, че Лоис и Уит някога биха могли… — Пейдж се замисли.

— Виж какво, скъпа — прекъсна я Мин. — Нещата бяха станали достатъчно сериозни, когато Уит ме помоли да се омъжа за него за последен път — от пет години не бе престанал да ме моли. Даде ми ултиматум или да се омъжа за него или ще се ожени за Лоис.

— И ти затова ли се съгласи?

Фил се изсмя на глас, Мин се ухили.

— Мисля, че да — призна тя.

— Оказа се, че не си сбъркала — увери я Пейдж.

— Лоис обаче не мислеше, че ще излезе нещо от този брак — рече Мин. — Утешавам се, че не позна. Тя бе решила, че се омъжвам за него просто заради навика да ми се мотае наоколо. И се въртеше наоколо, винаги готова да го утеши и да му предложи искрена страст, когато се събуди нещастен и види колко много е сбъркал. Точно тогава реших, че трябва със зъби и нокти да защищавам дома и семейството си.

— И какво използва? — разсеяно запита Фил. — Де Де Те ли?

— Помислих си за него, но реших, че е по-просто да използвам за целта друг мъж.

— Мъже — поправи я Пейдж. — Първият не свърши работа.

— Да, знам.

— „Малко момиченце“ — промърмори Фил, като очите му заиграха в усмивка.

— Но Нокс изглежда се хвана на въдицата — защити Мин усилията си. — Естествено, смъртта на съпругата му до голяма степен помогна…

Пейдж кимна енергично в подкрепа на думите й.

— Ей, вижте какво, момичета — започна да протестира Фил.

— Ти виж какво — посъветва го Мин. — Не сме безсърдечни. Знаеш, че Мейбъл Нокс е била инвалид през цялото време, откакто се нанесоха тук и още повече, че на нея това й харесваше. Беше сигурна, че ще умре, и доколкото разбирам, точно това искаше.

— Тук вече си права — съгласи се Фил. — Направихме всичко възможно, за да й помогнем, но състоянието й беше наистина доста сериозно и силно влошено. И все пак, ако притежаваше нужната сила на духа, можеше още да е жива.

— Е, това е точно, което имах предвид, умнико! И не мисля, че когато предложих на Лоис да се навъртаме наоколо и да задържим Кен да остане в Берило, когато съпругата му почина, съм направила нещо лошо. Просто й изтъкнах, че и двамата се интересуват от изкуство. Лоис веднага налапа въдицата. Поканих ги и двамата на вечеря, през цялото време напълно естествено се обръщах към тях, като към двойка…

— Кен трябва да е на около петдесет години вече — отстъпи Фил, — и със сигурност е в състояние да вземе решение как да постъпи, дори и когато има изправени срещу себе си три непоколебими жени.

— Пейдж не беше с нас — съобщи му Мин. — Що се отнася до мен, никому не дължа извинения. Както сам казваш, Кен е на достатъчно зряла възраст. А и Лоис ще е късметлийка, ако успее да го хване. Страхотен тип е. Пък и ми беше приятно да пошмекерувам малко. Защото, докато бях заета да защищавам дома си, открих колко много обичам Уит.

— Винаги си го обичала — изръмжа Фил.

— Не е така — възрази Мин. — Дори и аз не съм чак толкова глупава, за да му разигравам умишлено всички тези номера, които направих, ако бях влюбена в един толкова добър човек. Харесвах го, но го третирах като куче. Когато се оженихме, бях щастлива и някак уютно доволна. Но сега съм напълно наясно каква е разликата и въпреки че не мога да я изразя с думи, се надявам, че ще ме разберете. Ще трябва просто за момента да повярвате на думите ми. Обичам този човек с всичките му добри и лоши черти.

— Разбирам какво имаш предвид — меко каза Пейдж, като собствените й очи грееха. — Ето защо те попитах вчера дали Уит знае за бебето, цялата истина около него.

Фил се задави с последната си глътка бира.

— Скъпа… — опита се да запротестира той.

— Тя е направо невероятно момиче — изръмжа Мин.

— Да — сухо се съгласи той, — нали?

— Може би се налага да ти обясня точно в какъв смисъл го казвам — безцеремонно изрече Мин.

— О, Мин, моля те, недей… — бързо се намеси Пейдж.

Фил я погледна.

— Просто скромничи — увери го Мин. — Вземи си още една бутилка бира. Отвори я и ме изслушай, дангалако. Ще чуеш страхотна история.

Той стана и отвори бутилката, като изля съдържанието й в чашата си, облегна се на тухлената стена и се загледа в Пейдж и Мин. Беше облечен в дънки и синя риза, както обикновено се носеха хората в Айдахо.

Мин се настани удобно в стола си, очевидно готова добре и подробно да разкаже историята си.

— Става въпрос за Лоис — обърна се тя към Фил, — но историята този път е друга. Действащите лица са различни, мотивите и всичко останало. — Спря за момент, за да помисли, след което продължи: — Разбира се, знаеш, че братовчедите от малката театрална трупа се подготвят за обичайното си ежегодно представление на открито. Тази година пиесата е „Както ви се харесва“, а това означава, че има доста работа по приготвянето на костюмите. Ние, свободните жени, нали знаеш, че домакините нямат други задължени, освен да готвят, гладят, пазаруват и перат, е, та значи ние се събираме няколко пъти седмично, за да шием, а Пейдж тича насам-натам, за да свърши някоя и друга по-дребна работа за този или онзи. Не — отвърна тя в отговор на намръщването на Фил, — не е както преди, далеч по-малко. Та ето как се случило, че тя се заседяла достатъчно дълго на едно място, за да чуе жените, когато говорили за Фърн Лоуи.

Ръката на Фил толкова силно трепна, че разля малко от бирата в чашата си.

— Да-а — потвърди Мин. — Точно от този вид клюки. Нали знаеш, Червенокоско, започнали директно от смъртта на Джоун Норбър. Сега замълчи, докато не си довърша разказа. След това можеш да ръмжиш и да викаш, колкото ти душа иска. От реакцията на Уит, когато му казах, ми е ясно колко ще се ядосаш.

— Но, за Бога, Мин, от къде на къде вие жените ще се занимавате с клюки за болницата. Ако не можете сами да се спрете…

— Знам, няма да ни позволиш с Пейдж да работим за Грууп. Видя ли, казвах ти аз, че знам как ще реагира и какво ще каже. Е, добре, каза, каквото имаше да казваш, сега мълчи и слушай.

Фил седна на стъпалото, като със свободната си ръка се хвана за перилото.

— Направо ме подлудява да слушам дори… — промърмори той.

— Първоначално, ние с Пейдж не казахме нито дума, наистина не го направихме. Седяхме, като си хвърляхме една на друга предупредителни погледи, но оставихме тези жени да говорят. Най-накрая Лоис се захвана с Фърн…

— Започна със сулфамида — обади се Пейдж.

— Да, така беше. Изнесе доста голяма лекция на тема новите лекарства. Бяха чудесни, признаваше тя, и непрекъснато се появяваха все по-хубави и по-хубави. Но… — Мин строго погледна към Фил, който я наблюдаваше, като че ли изведнъж бе придобила ромбовидната кожа и потропващата опашка на най-големия му враг.

— Но… същите тези лекарства са чисто нови. Много от тях се намират все още в процес на експериментиране и развитие. И някои доктори, които не са в течение на съвременните тенденции и насоки на големите медицински центрове, доктори в изолирани и отдалечени райони…

— Провинциални доктори… — изръмжа Фил.

— О, да, точно така! Каза, че човек може евентуално да си помисли, че като работи в малка градска болница, това би имало някакво значение, може би, но е твърде склонен да се позовава на факта, че има малко хром и плочки, както и няколко приспособления и джунджурии, и съответно ще се чувства по-предразположен да използва тези нови лекарства, без да има пряка и научна представа как точно действат и за какво са предназначени, нито за въздействията и противопоказанията им.

— Е, и какво я спира да ни каже на нас всичките тези неща?

— Беше почти сигурна, че няма начин някой да не ви донесе за идеите й — престорено скромно произнесе Мин, а Фил се ухили в отговор.

— Естествено, следващата й стъпка беше, че не иска да нарушава ничия рутина или да наранява нечии чувства. Цитира като пример, че вие прекалено много се опирате и разчитате на успокоителните. Каза, че сте готови по-скоро да им оставите те да разрешат всички проблеми и да лекуват симптомите, отколкото да се ровите и да търсите първопричините за заболяванията.

— Научила е това от някой, който е вътре в нещата — забеляза Фил. Вече не се усмихваше.

— Да, и аз си помислих същото. Например от местния ни фелдшер или доктор по народна медицина, който ни е конкурент в тази област?

— Възможно е. А може и да не е. Имаме някои стари практикуващи лекари по обща медицина, които са против клиниката ни.

— Предполагам. И тогава…

— Ти каза, че е говорила за Фърн Лоуи.

— О, ти просто не си в състояние да изслушаш като хората и да оставиш нещата да дойдат по реда си! — започна да протестира Мин.

— Тя каза — продължи историята Пейдж, — че даваш на г-жа Лоуи толкова много демерол за главоболието й, че направо е привикнала и е станала зависима от него!

Фил се размърда, готов да реагира и да се намеси. Лицето му беше направо позеленяло от яд.

— Ето един от примерите, които тя цитира — обясни Мин. — Със странични инсинуации заяви, че нещата са доста обтегнати между теб и това семейство.

— О, Боже — простена Фил. — Ами Фърн знае…

— Да, Червенокоско, естествено!

— И при всички тези дами, които са слушали, спокойно бих могъл да заведа дело за очерняне и клевета срещу Торнхил!

— За нея добре се погрижиха — увери го Мин. — Не помниш ли? Започнах този разказ с думите каква прекрасна и неоценима съпруга имаш!

Фил боязливо погледна към Пейдж.

— Скъпа…? — запита той.

Тя тръсна русата си глава.

— Естествено, че й дадох да се разбере! Направо й разгоних фамилията за тези думи за провинциалните доктори и не спрях, докато не изясних напълно въпроса за лекарствата.

Напрежението на Фил видимо се увеличи, та чак ръцете му започнаха да треперят, а устните и веждите му се покриха с пот.

— Успокой се, Червенокоско, успокой топката — подтикна го Мин. — Дори и Уит е на мнение, че съпругата ти е постъпила точно, както трябва.

Фил стана и се поразходи няколко метра, като се облегна на една носеща подпора.

— Разкажете ми…

И те му разказаха как Пейдж се бе изправила сред тази група от шиещи жени, малка, крехка фигура в бяла блузка и тясна дънкова пола. С ножици в ръка, като жестикулирала с тях, докато говорела, а очите на слушателките й били приковани към проблясващата светлина на стоманата.

— Казах им — обяви тя на нетърпеливия си обезпокоен съпруг, — че вършиш превъзходна работа тук. Че си я избрал, защото си сметнал, че е жизнено необходима. Че си се отказал от важна научноизследователска работа, за да се занимаваш точно с това!

Фил едва не се задави.

— Но наистина така си беше, Червенокоско — подкрепи Пейдж Мин.

— Така ли? — запита той със странен тон. Обърна се и погледна момичетата, но все още се облягаше на стълба. Лицето му имаше вид, като че ли току-що е било ударено най-малкото от гръм.

— Изтъкнах им факта — продължи Пейдж, като се протегна да изтръгне един плевел от саксията с рододендрон на масата, — че се грижиш за жените от цялата област. — С плевела в ръка тя се обърна да посочи заобикалящите ги планини. Очите на Фил започнаха да грейват. — Напомних й, че нито едно изследователско начинание не е било започнато или окончателно завършено без участието на жени в него. Че инженерите, миньорите, чифликчиите и фермерите са се насочвали към тези места, където са могли да заведат и жените си със себе си. Задържали са се за по-дълго единствено на местата, където са се чувствали сравнително в безопасност. Значи работата ти е от фундаментално значение за развитието на Северозапада! Казах й, че не си просто един провинциален доктор, че болницата ти не би могла в нито един смисъл на думата да се нарече малка. Казах й, че се грижиш за стотина жени на ден, които имат един или друг свой женски проблем. И също така й казах, че си видял още сто — поне болницата е видяла — като си ги успокоил по един или друг начин или си облекчил болката им.

Фил отново я оглеждаше предпазливо. Ами ако бе цитирала примери…

Не спомена да го е правила.

— Разказах й за пътуванията, които предприемаш из изолираните и отдалечени места, за медицинските сестри, които въведе в миньорските селища и така нататък. Аз самата видях тези неща с очите си. Знаех добре какво си направил и можех да й кажа. Предложих й също така, ако някога с нея нещо не е наред…

— Да не дава Господ! — простена Фил.

— Не се безпокой! По-скоро биха извикали дърводелец — обади се Мин. — Тя си е направо жив бор, а не жена.

Фил едва успя да сдържи усмивката си.

— И как реагира тя на цялата тази лекция? Не може просто да си е седяла мълчаливо ей така…

— Не, естествено, върна се към нещата с демерола и настоя, че разполага с факти по този въпрос — му каза Пейдж.

— Пейдж я запита дали може да докаже твърдението си и тя отговори, че, естествено, не може, но… А Пейдж й отговори, че тя пък е в състояние да докаже, че това не е истина!

— Аз наистина пробвах да лекувам Фърн с демерол — тихо се обади Фил.

— Да, което й влоши състоянието — отвърна Пейдж.

— Знам. Чух те да говориш за това с Уит, без да искам.

— Значи…

— Значи й казах, че мога да докажа, че не го използваш прекомерно, ако изобщо се наложи да го приложиш в някои определени случаи.

— Тя попита ли те как?

— Да. Предложих й да отидем заедно да видим г-жа Лоуи, да й вземем кръвни проби, да проведем изследвания, като ги повтаряме в продължение на няколко дни.

— И тя какво отговори на това? Че няма да повярва на твоя отчет, нали?

— О, предположих това и го очаквах. Предложих й да изследваме някои проби в държавната лаборатория.

Очите на Фил заблестяха от радост и удоволствие.

— Разбирам. И тя как се измъкна от тази ситуация?

— Каза ми, че нямам право да сторя подобно нещо. Че не съм оторизирана.

— И…?

Усмивката на Пейдж разцъфна, подобно на песента на канарчетата.

— Убедих я, че съм достатъчно квалифицирана, за да извършвам всякакъв вид лабораторни изследвания.

— И какво стана тогава?

— Тя започна да увърта. Напомни ми, че съм казала, че ще отидем в къщата на г-жа Лоуи и, че нещата сто процента няма да се окажат наред там. Имаше предвид, че няма да разполагам с достатъчно стерилни условия… А аз й казах, че докато наистина предпочитам да работя в стерилна лаборатория, със същия успех бих могла да работя и навсякъде другаде, както и съм работила. Например в Мисури, а и в други места.

Фил се засмя, а Мин го запита дали наистина не е на мнение, че Пейдж е чудесна.

— Предполагам, че си права — съгласи се той. — Има ли още нещо?

— О, да. Съвсем малко. Тя ме запита дали не се страхувам, че резултатите от изследванията може да се окажат във вреда на съпруга ми. Доколкото ми е известно, напълно е възможно и да е била права.

— Наистина е била!

— Да, така е. И, все пак, не бях съвсем сигурна, че последствията от употребата на демерол ще се покажат в резултатите от кръвните проби.

— Господи, Боже мой! — възкликна Фил.

— Въпросът е, Фил — смело продължи мисълта си Пейдж, — че усещах, че трябва да направя нещо драстично. Човек трябва по някакъв начин да се защищава от подобен лов на вещици!

Фил понечи да си извади шарената носна кърпа.

— Благодаря ти, скъпа — меко произнесе той. — Както и на теб, Мин.

— За мен беше удоволствие — увери го тя. — И когато Пейдж изтъкна какво същите тези вещици са в състояние да направят, за да попречат на лекарската работа, да разрушат доверието на пациента и така нататък… целият замисъл се срути из основи. Повечето жени, които присъстваха там, осъзнаха, че ти повече помагаш на пациентките си, отколкото да им причиняваш ненужна вреда. Някой се обади, може би, Ан Невин, че Лоис ви дължи и на двамата, и на Пейдж, и на теб, извинение.

— И тя какво, извини ли се? — запита Фил, като очите му грееха.

— Не. Защото Пейдж й отговори съвсем приятелски, че ще е най-добре да престанем да обсъждаме този въпрос. Един вид да игнорираме погрешните заблуди на г-жа Торнхил.

— Леле-е! — изпъшка Фил.

— Но, Червенокоско — прибързано се обади Мин.

— Не е това, което си мислиш, Мин — убеди я той. — Не си взимам думите обратно.

— Тогава?

— Мисля, че Пейдж ме разбира. Виждаш ли, имах навика да й чета лекции по въпроса за отдалечеността от хората. Обичах да й изтъквам, че всеки лекар в никакъв случай не трябва да забравя индивида, с който работи, че трябва да е близо до хората, в непрекъснат контакт с тях, че познаването им е далеч по-важно от лабораторната работа. Аз й го казвах на нея, представяш ли си?

— Това бе нещо, което трябваше да науча, Филип — сериозно отвърна Пейдж.

Той се приближи до нея, наведе се и я целуна.

— Вече си дипломирана — радостно каза той. — И аз безкрайно се радвам! Не бях съвсем сигурен как да се оправя с Лоис и приказките й…

— Значи си знаел? — запита Мин.

— О, да. Ние, докторите, бързо научаваме за подобни неща. Пациентите ни незабавно реагират.

— Да, близко е до ума. И трябва да е доста трудно…

— Точно така. Затова се гордея с Пейдж и й се чувствам благодарен. Гордея се, че е разпознала вещицата, когато я е видяла, а също така, че крие вътре в себе си зад обвивката на прилепа такъв прекрасен човек!

— О-ле-ле — засмя се Мин. — Ще имате задушени метафори за вечеря!

Фил отново се усмихна и седна.

— И какво кара жените да се занимават с подобни неща? — загрижено поиска да знае Мин.

— Любовта — отвърна Фил.

— За Лоис ли става въпрос? — вдигна въпросително вежди Пейдж. — Да, мисля, че примитивният закон на себесъхранението и размножаването на нацията.

— Не — прекъсна я Мин. — Имах предвид теб, Пейдж!

— И аз точно нея имах предвид — намеси се съпругът й. — Естествено, че е била ръководена от любовта.

— Майчината любов?

— Единствено като разновидност на любовта към мъжа.

— И това хубаво ли е?

Пейдж вдигна поглед, като се усмихна.

— Той ще отговори, нали, Фил?

Фил извика възхитено:

— Господи, какво момиче!

Но Пейдж, не престанала да бъде научен работник дълбоко в себе си, продължаваше да разнищва различните видове любов. Тази, която бе изпитвала към Карл и начина, по който се бе чувствала спрямо Фил. От самото начало. Привличаше я, но беше нащрек. Беше предпазлива, възхищаваше му се, страхуваше се от него и му се подчиняваше. И все пак нещата пак опираха до секса, помисли си тя.

Фил я зяпна.

— Замълчи — посъветва го Мин, — още има.

Пейдж имаше вид, като че ли не забелязва прекъсването.

— И тогава научих за любовния живот на Мин.

Фил щастливо се усмихна, а Мин замалко не се задави.

— Наистина вече ме познаваш достатъчно — сухо се съгласи тя, — но не забравяй, че лесно се изчервявам.

Пейдж се усмихна.

— Не вярвам чувството ти към онзи пилот в Сейнт Луис да е било нещо по-различно от безсилие пред човека, когото наистина си обичала. Той е послужил просто като инструмент, който евентуално впоследствие ти е върнал интереса към него…

Мин очарована я слушаше, Фил отново се изправи и се заразхожда из двора.

— Много жени се хвърлят по неподходящи за тях мъже, които не могат да имат — измърмори той. — По-лесно е, наистина. В такива случаи им е по-лесно да се наслаждават след това на компанията на други мъже и да избегнат да си правят изводи по някои въпроси.

— Но това е направо глупаво — категорично заяви Пейдж. — Мин бе в процес на утвърждаване на любовта си към Уит. Възможно е да е преминала през същите фази като мен. Не знаех, че ти изобщо съществуваш, когато се опитах да те заместя с Карл. Тя обаче е знаела за Уит, но й бе необходимо да залитне по теб и пилота, за да даде възможност на любовта към човека, за когото впоследствие се омъжи, да се развие и разцъфне. Предполагам, че историите и на двете ни показват едни и същи тенденции, а подозирам, че това важи и за всички останали жени по света.

— Не съм съгласна — заяви Мин. — Любовта, мисля аз, е чисто и просто физически импулс, който може да бъде накаран да продължи по-дълго време. Чувстваме я, усещаме я. Или й даваме израз, или я отричаме и потискаме. След това отново я чувстваме.

Пейдж издаде звук на изненада.

— Най-хубавото в нея, Пейдж, е — обърна се към нея Мин, — че този импулс може да бъде накаран да продължи. Ако е благословен с неща от сорта на медни тигани и калъфки за чаршафи, може да продължи. Пуска корени, които се врастват все по-надолу и по-надолу, но все пак си остава импулс.

— Да — унило се съгласи Пейдж. — Винаги съм мислила и аз така. Всъщност си мислех, че мъжете не искат нищо друго от жените, освен това. Нали така, Фил?

— М-м-м… да…

— Да — ядовито подхвърли тя. — И се оказа, че трябва да премина през доста продължителна и тежка битка, за да установя, че това не е достатъчно, след като ти бе посял този импулс в душата ми до такава степен, че да мога да му дам външен израз. Не знаех как да продължа, докато Мин не ми помогна. Бях твърде непохватна и неопитна, за да мога сама да открия всичките тези неща.

Сега вече Фил изглеждаше озадачен.

— Става въпрос за медните тигани! — ядосано извика Пейдж.

— О-о! — промълви бедният Фил.

— Може да не звучи съвсем романтично — като си помисли човек, че любовта е свързана с такива прозаични неща…

— Е, и кому е нужна сега романтика?

— На всички! Но въпреки това Холивуд…

— Ха! — обади се Фил. Имаше вид на човек, забавляващ се на някакъв свой вътрешен виц, който не иска да сподели с другите.

— Възможно е да не са изобретили женския идеал за любов и романс, но поне са го превъплътили в черно-бели или цветни образи за нашето поколение, в зависимост от случая. Предполагам, че също така не те са измислили разочарованията на жените от любовните им преживявания.

Фил внимателно я наблюдаваше.

— Виждаш ли, Червенокоско — сериозно му обясни тя, — ние, глупавите жени все си мислим, че ни очаква някаква велика и специална любов. Тази идея имам предвид, като ти давам примера с Холивуд — действието винаги се развива на лунна светлина, или може би на фона на отблясъците от огъня на камината с подходяща лирична музика за фон. За нашето поколение тя е въплътена от начина, по който Кларк Гейбъл захапва някое момиче за рамото или как Робърт Мичъм похотливо я оглежда от горе на долу.

Фил премести поглед от мургавото лице на Мин към порозовялото на Пейдж. И двете момичета бяха сериозни като бухали. Изсмя се и се наведе, за да си запали клечка кибрит.

— Скъпа — обърна се той към Мин, — не разбираш ли, че любовната ти история с Уитли, както и моята с Пейдж — той сърдечно се усмихна на жена си, — това са точно историите, които Холивуд си мисли, че препредава на екрана?

Пейдж вдигна замислен поглед. Тя имаше обичай винаги да разнищва всяка изречена мисъл, за да установи доколко съдържа истина. Мин се наежи, след това изкосо погледна Фил.

— Не може да е истина — изпълнена със съмнение изрече тя.

— Точно така е! Ние сме точната реализация в живота на това, което те се опитват да филмират.

— Искаш да кажеш в ежедневния живот?

— Имам предвид във всяко едно отношение. Да вземем например Пейдж и мен. Пейдж препича пържолите, аз се вбесявам, след това се помиряваме. А след това идва моментът, когато много обичаме да ядем беконът с яйца, който и двамата с общи усилия сме си сготвили вместо тях. И ако това не е сюжет за Холивудски филм, направо си отрязвам главата. Естествено, че ще трябва да го направят зрелищен, но по същество става въпрос за едни и същи неща. Това е причината, поради която хората продължават да ходят на кино.

— Така ли?

— Естествено. И това прави филмите толкова ценни. Вечната истина, която те показват на екрана. С две ръце съм „за“ това да продължават да правят още такива филми. Усилията им са възнаградени и си струват труда. И още нещо искам да кажа. Вие с вашата романтика и холивудска любов — всичко това до голяма степен прилича на работата ми. Романтиката и мечтите са необходимост. Без тях не може. Но единствено резултатите от тези мечти имат значение. Мечтата ти Кларк Гейбъл да те захапе за рамото те накара да се омъжиш за Уит. Мечтата ми да направя някое голямо откритие в науката бе тази, която ме заведе в Сейнт Луис и ме накара да погледна на работата си тук по нов начин и да я преоткрия. И резултатът е този, който има значение, както и самата работа. Разбираш ли какво искам да кажа, Мин?

Пейдж щастливо се усмихваше. Тя разбираше.

— Разбирам, че става въпрос за работата ти, прав си — съгласи се Мин.

— Със същия успех това може да се приложи и за любовта. Да вземем която и да е любовна история в някоя книга или пиеса или филм. Героите им са символи на живота. И във всички любовни истории става дума за мъже и жени от плът и кръв, които са били по един или друг начин привлечени един към друг, събрали са се, за да създадат свой дом и свое семейство! Това е единствената възможно кулминационна точка на всички любовни истории, нали?

— Мисля, че си прав…

— Естествено, че съм. Така е от години. И така ще продължава да бъде и за нашите деца и внуци…

— Дали… — запита Пейдж с присъщия си въпросителен и любознателен тон, — някой друг не е открил всичко това преди теб, скъпи?

— И да ни спести по този начин радостта от собствените ни открития?

Тя се облегна удобно в стола си и се усмихна доволно.

— Разбирам.

— А аз не — запротестира Мин. — Защото ако сме знаели това, сме щели да си спестим болката. Всичките ми запитания насам-натам… — Тя се изправи и се наведе напред, за да види дали по пътя насам приближаваше наистина моята кола. — Ако е забравил да донесе тези кабели, които трябват… — промърмори тя.

Фил се захили.

— Няма начин да ги е забравил. Преди някакви си пет години само, ти добре знаеше, че Уит е от този вид хора, които не забравят подобни неща. Но ти бяха нужни цели пет години, за да разбереш, че точно тези негови качества са те накарали да го обикнеш по нужния начин.

— Но защо, Фил? — обърна се към него тя, като лицето й бе направо разкривено от недоумение. — И за какво беше всичко това? Уит и аз, а и ти в това число, загубихме най-малко три години от живота си, като се лутахме насам-натам! Започвахме не както трябва, плащахме за грешките си…

— Тези години не са пропилени, скъпа — меко й каза той. — Ако се намери лек за рака, когато се намери, няма да кажем, че всичко, което се върши сега, е отишло напразно. Тези три години, за които съжаляваш, ми дадоха Пейдж, показаха ми преимуществата и добродетелите на този град и на тази клиника. Необходимо ми бе да взема този грешен завой, за да намеря правилния път.

— Говориш само за себе си — упрекна го тя, като устните й трепереха, — но това не обяснява моя случай. Защо бе нужно да ходя в Сейнт Луис и да забъркам тази каша с онзи другия? Защо, ако този дом, медните ми тигани, както и децата на Уит са ме очаквали през цялото това време, е било нужно да… — Сълзите й потекоха обилно по бузите й и тя гневно разтърка очи.

— Някои жени — мъдро каза Пейдж, — никога не достигат до кулминационната точка на любовния си живот. Някои учени никога не достигат до успеха…

Мин я погледна през рамо.

— Значи…

— Значи ти си щастливка. Както и аз. Грешките ни вече могат да бъдат зачеркнати от живота ни.

— Това може да важи за научноизследователската работа, но все пак си мисля, че Уит не извади късмет с мен. А и аз със самата себе си. Щяхме всички да сме далеч по-щастливи, ако всичко това не се беше случвало и бях надарена с малко повече разум!

— Ти си достатъчно щастлива — заяви Фил. — И ще бъдеш. Уит всичко разбира…

— Мислиш ли — агресивно поиска да знае Мин, — че този факт ми помага, когато си помисля, че съм отишла при него като употребявана второкачествена стока? Смяташ ли, че фактът, че ми прощава и разбира намалява желанието ми да съм му добра съпруга? И искам да кажа, наистина добра, Червенокоско Скоулс! В старомодния смисъл на думата. — Прибра си кърпичката в джоба, приближи се и постави кафеничето на скарата върху тлеещата пепел от огъня.

— Бих желала — свирепо заяви тя, — светът да не е забравял тази дума, Червенокоско! Или пък да помни как да изразява моралното си възмущение, когато то е напълно заслужено. Трябваше да ми отрежат главата за това, което направих с капитана…

— Не ти ли я отрязаха?

— Не публично. Промъкнах се. Всички се измъкваме…

— Прекалено сурово ни съдиш, Мин — намеси се Фил, като не искаше да погледне към Пейдж.

— Не ми пука! — разгорещено извика тя. — Имаме нужда от тази суровост! И знаеш ли какво? — Обърна се и размаха ръжена пред лицето му. — Ще се постарая да възпитам децата си, така че да са… да са… — Пое дълбоко дъх.

— Добри? — подсказа й Фил, като кафявите му очи грейнаха.

— Напълно си прав. Добри! Това е думата, от която страната ни най-много се нуждае!

Той не й се усмихна в отговор. Беше права.

— Колко от тези деца, момичета или момчета, си запланувала да отгледаш, г-жо Уитли? — запита той, като очите му вече се смееха. — Ако възнамеряваш да реформираш света…

— Не е смешно, Червенокоско Скоулс! — Отстъпи назад и ми протегна ръка. Знаеше, че се бях приближил, като минах зад ъгъла на къщата. — Ако имам един син или една дъщеря и ги отгледам и възпитам, както трябва, то това ще бъде едно добро начало. Все трябва да се започне отнякъде, и ще е най-добре да направим това още тук, в Берило, ние четиримата и децата ни. Ние четиримата едва-едва си спомняме разликата между добро и зло, но все пак помним. Така че от нас зависи. Уит, аз и бъдещите ни деца, да ги отгледаме и възпитаме без компромиси. Може да си помисли човек, че Берило е само един малък град сред планините, далеч от другите и без особено значение. Но той е важен, Червенокоско! — Ръката й се бе разпростряла, като че ли се стремеше да обхване планините, позлатени от последните слънчеви лъчи, да обгърне долината, потъмняла от пурпурните сенки, реката, която се стичаше покрай скалите, градските улички и спретнатите малки ферми. — Той е целият свят! — разпалено извика тя.

Фил преглътна и ме погледна.

— Да не ни изключите нас с Пейдж от този проект! — сериозно помоли той. — Ще се радваме да обменяме с теб от време навреме мнения относно методите ни на възпитание…

Мин леко се позасмя.

— О, Червенокоско…

— Недей. Гордея се с теб, хлапе. Направо се гордея!

Тя повдигна ръката ми до горещата си буза.

— Пет години — със съжаление констатира тя. След това се усмихна и повдигна лице, за да я целуна.

— Хей! — обяви тя. — Знае ли човек… Мисля, че си прав, Червенокоско! Наистина си струваше труда!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.